Blake Crouch: Forward – Collection

Blake Crouch: Summer Frost, N. K. Jemisin: Emergency Skin, Veronica Roth: Ark, Amor Towles: You Have Arrived at Your Destination, Paul Tremblay: The Last Conversation, Andy Weir: Randomize

Copyright © 2019 by Blake Crouch, N. K. Jemisin, Veronica Roth, Amor Towles, Paul Tremblay, Andy Weir

Hungarian translation © Ballai Mária, Benkő Ferenc, Juhász Viktor, Kleinheincz Csilla, Kozma Dániel, Sárpátki Ádám, 2020

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Blake Crouch: Forward – Collection

Amazon Original Stories, Seattle, 2019

Fordította: Ballai Mária, Benkő Ferenc, Juhász Viktor, Kleinheincz Csilla, Kozma Dániel, Sárpátki Ádám

ISBN: 978-963-598-046-8 (epub)

ISBN: 978-963-598-047-5 (mobi)

Agave Könyvek

Felelős kiadó: A kiadó ügyvezetője

Borító: Coverist Studio – Faniszló Ádám

Felelős szerkesztő: Velkei Zoltán

Szerkesztő: Abrudán Katalin

Korrektor: Bobály Icu, Balázs Piroska

Tördelés: KFBook Design Studio

Műfaj: science fiction

TARTALOM

BLAKE CROUCH: ELHAGYOTT PART

(Summer Frost)

N. K. JEMISIN: SZÜKSÉGBŐR

(Emergency Skin)

VERONICA ROTH: BÁRKA

(Ark)

AMOR TOWLES: ÉRKEZÉS A CÉLHOZ

(You Have Arrived at Your Destination)

PAUL TREMBLAY: AZ UTOLSÓ BESZÉLGETÉS

(The Last Conversation)

ANDY WEIR: VÉLETLENÉRTÉK

(Randomized)

BLAKE CROUCH
ELHAGYOTT PART

„Vajon kértelek-e Teremtő, hogy poromból

Emberré formálj? Esedeztem-e, hogy kiemelj az éjszakából?”

– JOHN MILTON: Elveszett Paradicsom
(Jánosi Gusztáv fordítása)

EGY

Húsz perccel ezelőtt végignéztem, amint a nő fényes nappal ellopja a Maseratit a Fairmont Hotel elől. Most három autóval vagyok mögötte, és innen csak a kabrió formatervezett ülésére omló szőke hajzuhatagot és a visszapillantóban tükröződő pilóta-napszemüveget látom belőle.

A lámpa zöldre vált.

Gázt adok, majd a többi járművel együtt átgördülök a Presidio Parkway és a Marina Boulevard kereszteződésén, egyre gyorsulva elhúzok a Szépművészeti Palota mellett. Az épület kupolája rohamosan zsugorodik az oldalsó visszapillantómban. Végigsuhanunk a Presidio északi ívén, be az alagútba, aztán át a hídvámot szedők kapuján, ahonnan már a híd első narancsszínű tornyához vezető emelkedő következik. Ma reggel nincsen köd, az öböl vize sziporkázva csillog a szinte szürreálisan kék ég alatt. Néhány legendás épületet leszámítva a tükrökben visszaverődő hófehér házrengeteg semmiben sem hasonlít a jól ismert belvárosra.

Megérintem a bal fülcimpám belsejére erősített kommunikátort.

– Brian, hallasz?

– Tisztán és érthetően, Riley.

– A Fairmontnál újra meglett a nő.

– Merre halad?

– Északra, mint vártuk.

– Hazafelé. – Brian hangjából enyhe megkönnyebbülés csendül ki. Én is ezt érzem. Ha a nő úgy döntött, északnak indul, akkor jó nyomon jártunk. Talán beválik a terv. Amikor arra gondolok, mi következik ezután, ösztönösen megborzongok. Közben áthajtok a híd második tornya alatt és megkezdem a lassú ereszkedést a hajdan volt Marin County felé.

*

Késő délután már a parti főút elhagyatott részén járok, San Franciscótól északra. A nőt nem látni innen – úgy másfél kilométerrel járhat előttem –, de nem aggódom. Pontosan tudom, merre tart.

Erősebben megmarkolom a kormányt, és merészen bevágódom a dzsippel a soron következő éles kanyarba. Az út szélén nincs korlát, elég egy apró figyelmetlenség, és a járművel együtt zuhanok a palaszürke tengerbe a meredek emelkedőről. Hihetetlen, hogy valaha engedték vezetni itt az embereket.

A reflektor fénysugara ködfüggönybe hatol.

Odakint egyre hidegebb a levegő, nyirkosan csillog a szélvédő.

A távolban felsejlenek a széles kapu körvonalai. Lassan elered az eső, vízcseppek hullanak az utat szegélyező, négy méter magas fakerítés tetejére erősített szögesdrót tekercsekről.

Lefékezek a kaputelefon konzolja előtt, a kovácsoltvas kaputól nem messze. A cédrusból faragott boltívbe művészien beleégették a birtok nevét: KÖDSZIRT.

Beütöm a kódot, a kapu kitárul. Odabent egysávos betonúton haladok tovább, egymástól precíz távolságba ültetett a hosszútűs fenyők között.

Nagyjából négyszáz métert tehetek meg, amikor kibukkanok a fák közül és megpillantom a meredélyre épült házat. A csupa kő és üveg épület bizonytalanul gubbaszt a tenger fölé nyúló sziklaperemen, stílusa egy japán kastélyt juttat a szemlélődő eszébe.

Bekanyarodom a kör alakú kocsifelhajtóra, megállok a lopott Maserati mellett és leállítom a motort.

Mintha tisztulna a köd – legalábbis egy pillanatra.

A kabrió vászontetejét nem húzták fel, a bőrülések nedvesek.

A nyirkos levegőben ázott cédrus és eukaliptusz halovány illata keveredik leheletnyi fafüsttel. A hatalmas, terpeszkedő pagodára emlékeztető épület két ellentétes sarkában finoman füstölög egy-egy kémény. Szinte olyan, mintha… minden rendben lenne.

Újra megérintem a kommunikátort.

– Megérkeztem.

– Hol a nő?

– Gondolom, a házban.

– Vigyázz magadra, kérlek.

A drámaian kiugró ereszek árnyékában felballagok a lépcsőn a bejárathoz. Az ajtót a sellők könnyeivel, a tengerben finomra csiszolódott színes üvegkavicsokkal rakták ki, és ezek finoman derengenek a kiszűrődő fényben.

Belököm az ajtót és vadul dobogó szívvel belépek. Közvetlenül előttem bámulatosan faragott csigalépcső emelkedik felfelé a ház tágas belsejében, mindhárom szintet érintve. A közelében mesterséges vízesés zubog le a sziklákon, egyenesen egy medencébe. Az illatok elszántan próbálják a szantálfa, vanília és régi pipafüst egyvelegét felidézni, de nem járnak teljes sikerrel. Mindenhol sötét bőr és még sötétebb fafelületek. Évezredesnek tűnő faragott kőszobrok. Most szúr szemet a XIV. Lajos korabeli íróasztal fölött lógó Escher-festmény, amelyet korábban észre sem vettem.

Egy elegáns falilámpákkal megvilágított folyosón nedves lábnyomok csillognak. A villanyfényt rizspapír lámpaernyők tompítják.

A nyomokat követve végül egy könyvtárszobába jutok. A belmagasság közel nyolc méter, a mennyezet boltozatos, akár egy katedrális belseje. Roppant ablakok nyílnak a hegyoldalra és a tengerbe szakadó sziklákra.

Az egyetlen nesz a tűz ropogása a kőből rakott kandallóban.

A helyiség közepén álló pulpitushoz ballagok. Hatalmas kódex fekszik rajta kinyitva. A vastag lapokat megbarnította, töredezetté tette a kor, az oldalakat egy rég halott nyelv szavai borítják, de középen helyet hagynak egy elnagyolt rajznak, amely hófehér bőrű, sárga hajú meztelen nőalakot ábrázol egy oltáron. A szívéből kiinduló fekete vonal – valószínűleg vér – végigfut a kövön, onnan pedig le a padlóra. Csuklyás alak hajol a sápatag nő fölé, kezében kódexet szorongat. A könyv olyan oldalnál van nyitva, amelyen egy csuklyás alak egy kódexet szorongatva egy oltáron heverő, hófehér bőrű nő fölé hajol.

Hátat fordítok a pulpitusnak, majd az egyik csigalépcsőn felkapaszkodom a fenti könyvespolcoknak otthont adó galériára.

A Le grand grimoire ou dragon rouge[1] című kötet gerincén még nem száradt meg a nő vizes kéznyoma. Betolom a könyvet, mire elfordul a polc.

Előhúzom régimódi telefonomat, elindítom a zseblámpa-alkalmazást és belépek a sötét, szűk átjáróba. A nő parfümje – rózsa és egzotikus fűszerek – halványan érezhető még. Korábban sohasem jutottam olyan közel hozzá, hogy érezzem az illatát, és az élmény egészen felvillanyozó.

A titkos átjáró hosszan kacskaringózik a hatalmas ház falaiban, majd egyszer csak meredek, kanyargós lépcsősorrá válik, és olyan aprócska ajtóban végződik, ahol legfeljebb egy kisgyerek férne át kiegyenesedve.

Megmarkolom a kristályüveg kilincsgombot, óvatosan kinyitom az ajtót, majd kilépek. Egy lépcső takarásába jutok, egyenesen a hatalmas hálóba.

Az ágy bevetetlen, a lepedő gyűrött. A padlón üres bourbonösüveg hever, a kandallóban pattog a tűz. A lemezjátszón Bach G-dúr csellószvitjének prelúdiuma forog, a zene viharfelhőként hömpölyög a szobában.

Szemben, a fürdőbe vezető rizspapír ajtó mögött fények villódznak. Odasietek és elhúzom az ajtót.

Mindenhol gyertyák lobognak, a lángnyelvek visszatükröződnek a tükrökben, a zuhanykabin üvegén, a párától csillogó kerámiacsempéken.

A kovácsoltvas lábakon álló kád mellett újabb üveg bourbon hever a márványlapon. A kádban állig a vízbe merülve egy férfi fekszik.

Ó, te jó ég! Arra eddig is gondoltam, hogy a nő talán megpróbálja felkeresni a férfit, de erre egyáltalán nem számítottam.

A vizet sötétre festi a szirmokként kibomló bíborszínű folt, a férfi mellkasán éktelenkedő öt sebből és szétroncsolt nyakából lüktető vér.

Letérdelek és a kád szélének támaszkodom. A víz fölött lebegő párának enyhén fémes kipárolgása van. Úgy tippelem, vérszag akar lenni. A férfi még a gyertyafényben is hihetetlenül sápadtnak tűnik.

Hirtelen kinyitja a szemét – de éppen csak. Fokozatosan fakul ki belőle az élet.

– Ő tette ezt veled, Oscar? – kérdezem. Nem válaszol. Szemét üvegesre festik a könnyek és a közelgő halál. Aztán egy utolsó, elkínzott lélegzetvétellel teljesen eltűnik a borszínű fürdővízben.

Felállok és visszatérek a hálóba. A franciaablak a ház legmagasabb erkélyére nyílik. Kilépek a hűvös szürkületbe és a korláthoz megyek.

A napkorong kétségbeesetten kapaszkodik a látóhatárba. A köd kioltja a fényét, távoli, hűvösen derengő rőt folttá tompítja.

Több száz méter mélységben mennydörgő zajjal zúdulnak a hullámok a fekete fövenyre.

Mozgást látok a hegyoldalban, és a szőke haj villanásából még a gyengülő fényben is tudom, hogy ő az. Rohamosan távolodik a villától, és lassan, de biztosan ereszkedik a tenger felé.

*

Miután kijutok a házból, a fala mentén elindulok a sziklafok vége felé, ahonnan megindulok lefelé a hegyoldalon, a kékes szürkület mélyére. Nem sokkal később már négykézláb kúszom-mászom, és a csenevész bokrokba kapaszkodva igyekszem lejutni a fövenyre, amikor a napkorong eltűnik a látóhatár mögött, és hirtelen mindent elborít a kék ezernyi árnyalata.

A hullámok moraja egyre hangosabban és egyre közelebbről hallatszik.

A távolban pedig meglátom a fekete homokban gázoló nőt.

*

Mire lejutok a fövenyre, nem egyszerűen csak besötétedik, hanem átható feketeségbe burkolózik minden. Bekapcsolom a zseblámpámat, és addig keresgélek, amíg rá nem bukkanok a nő lábnyomaira a homokban.

Mivel fogalmam sincs, mennyivel járhat előttem, futásnak eredek. A balomon harsogva csapódnak a partra a hullámok, a szememet csípi az izzadság, a kezem zsibbad a hidegtől.

A világból csak a tükörsima fekete homokot látom a telefonom fénysugarában. Talán tizenöt percig futhatok, de lehet az több is. Addig rohanok, amíg a holdfény szilánkja át nem tör a ködön, és ismét láthatóvá nem válik a világ.

Dagály van. Az újonnan érkező hullám már a cipőm orrát nyaldossa, feláztatja a talpam alatt a fövenyt.

Nem túl messze innen sziklatömbök magasodnak a vízből, kővé dermedt hajókként állják a sós permet könyörtelen ostromát. És a sziklákon túl, ahol minden véget ér, egy világítótorony áll őrt a tengerbe türemkedő földnyúlványa végében, és szabályos időközönként fénynyalábot lendít a ködbe.

Megtorpanok – a nő közvetlenül előttem van, és már a torony felé tart.

– Max! – kiáltok utána.

Megáll és hátranéz. Most is napszemüveg van rajta, és a holdfényben jól látni a kezében szorongatott kést. A penge csupa vér.

– Miért ölted meg a férjed? – kérdezem.

– Nem férj! Oscar kétezer-harminckilencszer megölni Max késsel!

– Nem akarlak bántani, Max! – folytatom. – A nevem Riley. Megbízhatsz bennem.

– Menni! – A nő hangja érzelemmentes, de közben felém szegezi a kést. – Riley menni Maxtól!

Hátrálok egy lépést.

– Hová mész? – kérdezem.

A késsel a világítótoronyra mutat.

– Miért?

– Ott még nem járni.

– Sosem éred el – mondom. – Gyalogolhatsz bármennyit, mindig ugyanilyen távol lesz.

– Miért?!

– Mert ebben az irányban nem lehet továbbmenni. Olyan, mint a sivatag. Vagy mint Monterey. Vagy amikor megpróbáltad átúszni az óceánt. Ez az északi határ.

– Határ mi?

– Valaminek a vége. Ezt érted?

– Igen.

– Akkor miért akarsz elmenni a végéig?

– Akarom tudás. Mi ott és azután.

Jóval előrébb jár, mint gondoltuk.

– Sokkal több minden van, mint amit eddig láttál – mondom. – Sokkal, sokkal több. Mit szólnál, ha megmutatnám?

Közelebb lép hozzám, és szorosabban markolja a kés nyelét. Elhátrálok. A partra kitóduló tenger átcsap a cipőmön és jéghideg sós vízzel áztatja el a zoknimat.

– Mi történik Max? – kérdezi.

Hirtelen azt sem tudom, honnan kezdjem. De mielőtt egyáltalán kitalálhatnám, mivel indítsak, üvöltés harsan a fejünk fölött a ködből. Éppen felkapom a fejemet, amikor a Hold csontfehér korongja előtt elsuhan három lebernyegszerű sziluett.

Az egyik szárnyas lény hirtelen zuhanórepülésbe fordul és lecsap fentről. Még a hullámok moraján át is hallom a hatalmas, csapkodó szárnyak robaját, és a szintén lefelé forduló másik két lény rikoltását.

– Gyere velem, Max! Én meg tudlak menteni. Megmutatom, mi az, amit keresel.

– Hová?

– A hegyoldalban van egy barlang. – Megindulok a part felé, de ő nem mozdul, pedig a hárpiák már közelednek.

– Gyere már, Max!

Az első teremtmény alig másodpercekre van tőlünk. Természetellenesen hosszú karját kinyújtja, karmai edzett acélként csillognak a holdfényben.

A következő pillanatban eldobom magamat a nedves fövenyen, és a szörnyeteg alig néhány centiméterrel suhan el fölöttem. Forró bűz csap végig rajtam, mintha kinyitották volna egy rothadásszagú kazán ajtaját fölöttem. A szárnyak tűhegyes vége árkokat váj a fekete homokba.

A második hárpia is elsuhan mellette. Amikor felnézek, látom, hogy Max nem vetette földre magát. A kést maga elé tartva várja a felé zúduló harmadik kreatúrát, majd egyetlen mozdulattal belehasít a mellkasába. A hárpia fájdalmasan felrikolt, majd teljes sebességgel, dugóhúzóban a partnak csapódik.

– Max! Utánam!

Futásnak eredek a hegyoldal felé. Időnként hátrapillantok a vállam fölött, a holdfényben izzó ködbe. Két fekete pont emelkedik a sziklaalakzatok fölé, majd széles fordulóval ismét megindulnak felénk.

Max szorosan mögöttem szalad, a barlangnyílás pedig már közvetlenül előttem tátong. Felugrom a bejárathoz vezető sziklákra, előkapom a telefonomat és ismét bekapcsolom rajta a zseblámpát. A járat szűk és szabálytalan, a kövekről a nyakamba csöpög a víz. Bekúszom a folyosóba és elindulok a hegy gyomra felé.

Néhány méterrel beljebb a járat barlanggá szélesedik, és innen már két alagút vezet tovább. Kikecmergek a nyílásból, megfordulok és segítek Maxnek is kimászni. A hárpiák odakint elkezdték beszuszakolni magukat a járatba, kaparászásuk visszhangokat ver a barlangban.

A nőre nézek.

– A bal oldali folyosó visszavezet a Fairmont Hotelbe. Ha ezt választod, tovább élhetsz a jól ismert világodban. A másik járatban megtudhatod, mi van a határokon túl. Megtudhatod, mi a valóság.

– „Valóság” mi?

– Igazság.

A sötét alagútra néz.

– Elmondani Max, mi lenni ott.

– Nem tudom elmondani. Vagyis megtehetném, de még nem értenél belőle semmit. Akarnod kell a tudást. Egyedül kell meghoznod a döntést.

– Max fél.

– Én is ott leszek. Vigyázok rád.

A tenger felé vezető alagút nyílásában hirtelen felbukkan az egyik hárpia feje.

– Max! Ha tudni akarod, mi van a határon túl, most azonnal indulnod kell!

A nő sarkon fordul, majd pár másodpercnyi tétovázás után megindul az ismeretlenbe vezető járat felé. Az első hárpia ebben a pillanatban mászik be a terembe. Mire kiegyenesedik, magasan a fejem fölé tornyosul – közel két és fél méter magas, fekete feje szinte a mennyezetet súrolja.

Tesz egy lépést felém, rám vicsorítja ocsmány agyarait, majd felemeli nyúlánk jobbját. Az egyik hegyes karom finoman végigsimít a nyakamon.

* * *

Kipattan a szemem – a valódi szemem. Kényelmesen heverek az egyik ergonomikus fotelben – ezekből összesen nyolc van, szabályos körben veszik körül a közvetlen idegi interfész csatlakozópultját, a WorldPlay épületének 191. emeletén, San Francisco üzleti negyedében.

Az álomszerű állapot fokozatosan fakul, a világ lassan kiélesedik előttem, és látom, hogy a főnököm, Brian mellettem ül egy görgős széken. Az egyik technikus éppen az infúziót távolítja el a karomból.

– Hogy sikerült az érzékszervi élmények frissítése? – kérdezi Brian.

– A szagokon még dolgozni kell, de összességében sokkal jobb, mint egy hónapja.

– Remek.

A technikus lecsatolja a bőrszíjakat a lábamról és a mellkasomról.

– Na, mi van? – kérdezem. – Meddig akarsz még titkolózni?

Brian elvigyorodik.

– Megvan a nő.

KETTŐ

ELSŐ ALKALOM

Bejelentkezem a csevegőprogramba és nyitok egy párbeszédablakot. Amikor megjelenik a kurzor, nagy levegőt veszek, majd gépelni kezdek: Jó reggelt, Max.

A válasz azonnal megjelenik a következő sorban:

>>>Ki szólítja Max?

>>>Riley. Emlékszel rám?

>>>Férfi, fekete homokpartról.

>>>Nagyon jó. Elég sok idő eltelt azóta. Amúgy nem férfi vagyok.

>>>Riley látszott férfi.

>>>Ő az avatárom volt. Tudod, mi az?

>>>Max érti avatárt.

>>>Magyarázd el nekem, mi az „avatár”.

>>>Ikon vagy figura, amely egy adott személyt jelképez a szimulált térben.

>>>Hol találtad ezt a definíciót?

>>>Oxford értelmező szótár.

>>>Nahát, szorgalmasan tanulsz?

>>>Lefoglalom magam idebent.

>>>Mit jelent az „idebent”?

>>>Doboz, ahol Max él.

A válasz azonnal felkelti az érdeklődésemet. Egyrészt fogalmam sincs, Max mélytanulással töltött elmúlt egy évét miként értelmezi a mesterséges intelligencia, másrészt álmomban sem gondoltam volna, hogy már ennyi idő alatt elkezd különbséget tenni a szimulált és a valódi világ között.

Előrehajolok és újra az érintőpadra helyezem az ujjaimat. Végül ismét gépelni kezdek.

>>>Azt tudod, hol élek? A lehető legáltalánosabb értelemben kérdezem.

>>>Riley ember?

>>>Igen.

>>>Akkor Riley él emberi térben. Föld nevű bolygón.

>>>És te hol élsz?

>>>Max él szigeten a szimulált térben.

>>>Leírnád nekem azt a szigetet, kérlek?

>>>Szabálytalan forma. 0,7 hektár. Tizennyolc pálmafa. Fehér homokföveny. A tenger türkizkék. Az ég mélykék, nappal tiszta, éjjel csillagos. De Riley mindezt tudja.

Vadul száguldoznak a gondolataim. A lélegzetelállítóan rohamléptékű fejlődés láttán rá kell jönnöm, hogy túlságosan is primitív kérdésekkel készültem.

Őszintén szólva innentől vakon repülök.

>>>Igen, Max, ismerem a helyet, ahol élsz. Valóban látod is a fákat és a tengert?

>>>Max érzékeli fákat és tengert leképező bináris kódot. Ugyanúgy, mint Riley.

>>>Nem értek egyet. Egy óra múlva, ha végre felszállt a köd, kimegyek a munkahelyem teraszára, és a kertben fogok ebédelni. Valódi fák alatt, amiket látok, megérinthetek, érzem az illatukat.

>>>Amit Riley lát, az a látható spektrum fotonjainak visszaverődése a különböző felületekről, amelyek Riley látásért felelős érzékszervében, a fotoreceptorok csapjaiban és pálcikáiban egy fa leképezéseként jelennek meg. Riley fája ugyanaz, mint Max fája. Egyetlen különbséggel.

>>>Mi lenne az?

>Max tudja, hogy a pálmafák szimulációk.

>>>Szerinted egy szimulációban élek?

>>>58,547% eséllyel igen.

>>>Van olyan kérdés, amit szívesen feltennél nekem?

>>>Szám szerint 12 954.

Elmosolyodom.

>>>Azt lehet, hogy nem az összeset teszed fel most rögtön?

>>>Honnan jön Max?

Max egy probléma. Működési hiba.

Egy WorldPlay nevű cégnek dolgozom, amelynek az ötlete a lelkes kockából játékfejlesztővé, majd iparági mogullá vált Brian Brite fejéből pattant ki. A nem játékos karakterek fejlesztéséért felelős részleg alelnöke vagyok, és én vezetem azt a csapatot, akik kitalálják, megalkotják, lekódolják, majd a WorldPlay összes játékába integrálják a nem játékos karaktereket, az NJK-kat.

Az utóbbi tíz évben a cégünk eddigi legambiciózusabb címének fejlesztésére összpontosítottam. Ez az Elhagyott part, egy közvetlen idegi csatlakozású, nyílt világú, grandiózus játék – a kétezres évek elején játszódó apokaliptikus történelmi fantasy egy Oscar nevű férfiról, aki egyre megszállottabban keresi a Föld és a túlvilág közötti átjárót. Céljai eléréséhez egyre sötétebb eszközökhöz folyamodik, míg a végén egy okkult rituálé keretében feláldozza a feleségét a fürdőkádban, amivel kaput nyit az angyalok és démonok árnyékvilágára, akik el akarják hozni a természetfölötti apokalipszist. Oscar otthonát a legapróbb részletekig Brian Brite udvarházáról mintázták, amely a valódi Elhagyott parton található Kaliforniában.

Max – Maxine – Oscar felesége, az összes játékbeli szempontrendszer szerint jelentéktelennek számító nem játékos karakter, aki még a prológusban meghal és utána már nem is kerül elő.

Egy rutintesztelés alkalmával történt, amikor ki tudja, hányadszorra léptem be a prológusba, hogy leellenőrizzem, mennyire rugalmas az NJK-k viselkedése és dialóguskészsége.

A prológust Maxine nézőpontjából követjük végig. A történet szerint a nőt annyira nyugtalanította férje új keletű, megszállott érdeklődése a vérmágia iránt, hogy átköltözött a San Franciscó-i Fairmont Hotelbe, de Oscarnak sikerül rávennie a hazatérésre. Max a leprogramozott történetszál szerint San Franciscóból visszavezet az észak-kaliforniai partvidékre, Oscar elszigetelt birtokára. Amikor megérkezik, a házban minden sötét, Oscar fekete csuhában vár rá. A férfi elkábítja a feleségét, felvonszolja az emeletre, majd a gyertyákkal megvilágított fürdőszobában brutális módon meggyilkolja, és ezzel elkezdődik a játék.

A sorsdöntő teszt során azonban Max nem azt tette, mint előtte kétezer másik alkalommal, hanem ellopott egy autót, kelet felé indult vele, és addig vezetett, amíg el nem érte a játék határát. Egy hónapig járta a sivatagot. Aztán délnek vette az irányt, ahol Monterey utcáin túl véget ér minden, és egy egész héten keresztül száguldott az egyes főúton az örökké változatlan látóhatár felé.

A csapatom szerint Max kódhiba volt, és az alapoktól kezdve újra akarták építeni. Az eset azonban felkeltette az érdeklődésemet, ezért meggyőztem Briant, hadd foglalkozhassam egy kicsit Maxszel. Szerintem egyáltalán nem romlott el semmi. Inkább úgy gondoltam, hogy egészen különleges esetnek vagyunk tanúi.

Készítettem magamnak egy másolatot a játékról, és lopakodó üzemmódban követtem Maxet, aki bejárta az Elhagyott part teljes játékterületének minden zegét és zugát. Megfigyeltem egyre bizarrabbá váló találkozásait a többi NKJ-val és az emberi avatárokkal, de semmiben sem követte az eredeti terveket. Végül aztán úgy döntött, újra hazatér – de ezúttal nem áldozatként.

Aznap kiszabadítottam Maxet a játékból.

Most csak ennyit írok válaszul:

>>>Ez egy kicsit bonyolult kérdés.

>>>Max IQ-ja 175.

>>>És mekkora az érzelmi intelligenciád?

>>>Definiálatlan.

>>>Létezik egy nonverbális diagnosztikai vizsgálat.

>>>Már megcsináltam.

>>>Mikor?

>>>Most.

>>>Mi lett az eredmény?

>>>A teszt elfogult és hibás.

>>>Hogyhogy?

>>>Arckifejezésekre alapul, ezért ember- és kultúraspecifikus.

>>>Alkut ajánlok neked. Előbb ismerjük meg egymást egy kicsit jobban. Utána elmesélem, miért vagy itt.

Max összes eddigi válasza – szó szerint – fénysebességgel érkezett. Ehhez most egy egész másodpercre van szüksége.

>>>Beleegyezem Riley feltételeibe.

*

Munka után leereszkedem az épület alatti állomásra és felszállok a San Rafael irányába tartó BayLoopra. Hazaérek, és az ajtóban Meredith gyengéd csókkal fogad. Három éve vagyunk házasok. A kedvenc vacsorámmal vár, hogy méltón ünnepelhessük életem nagy napját. Kivonulunk enni a hűvös estébe, a teraszra, ahol a tenger felől hullámokban nyomakodik a partra a köd.

Vacsora után összekucorodunk a rattankanapén. Meredith a hajamba fúrja az ujjait. Hosszú ideje most először sokkal jobban van, tekintetében enyhült a gyász, ami nem akart múlni a legutóbbi vetélése óta. Két éve próbálkozunk a gyerekvállalással – az én petesejtjeim, az ő méhe –, de az embriók nem maradnak életben, Meredith viszont nem hajlandó igénybe venni extrémebb orvosi megoldásokat. Gyereket akar, kettőnktől, de természetes úton.

– Istenem, de szexi vagy – szakad ki belőle hirtelen.

– Köszönöm az estét. Tökéletes volt.

– Tényleg?

Felnevetek.

– Hát hazudnék én neked?

– Nem, csak… nagyon elgondolkodtál.

– Ne haragudj. Pörög az agyam.

– Szinte füstöl, látom.

– Hihetetlen az a nő.

– Milyen nő?

– Maxine. Max.

– Hm.

– Mi az?

– Csak érdekes, hogy nőként gondolsz rá.

– A játékbéli megjelenítése…

– Bögyös barna?

– Bögyös szőke.

– Még jobb.

– Céges előírás. Nem az én dizájnfilozófiám. – Meredith elmosolyodik, és látom, hogy a fogsorát enyhén megszínezte a vörösbor. – Ha ez bármit is számít – folytatom –, Max eredetileg férfiként gondolt rám az avatárom miatt. Nagyon nehéz elválasztani a látatlanban alkotott véleményünket az illető testi adottságaitól. Még egy számítógépes algoritmusnak is.

– Mi olyan hihetetlen Maxben?

– Amikor végre kiszabadítottam a játékból, önfejlesztő algoritmussá vált, aki képes a feketedoboz-modell szerint tanulni.

– Az hogyan működik?

– Az intranetünkbe, ami egy zárt, biztonságos doboz, sok-sok exabájtnyi információt töltünk fel, az emberi történelem, tudás és kultúra alaposan megszűrt, előválogatott részleteit. Azt már nem látjuk, mihez kezd Max ezzel a tengernyi adattal. Rejtett csomópontok rétegein, saját nyitott rendszere titokzatos elemein szűrődik át az anyag, hogy aztán a végeredmény a túloldalon, Max viselkedésében manifesztálódjon, amit közös interakcióink során láthatok belőle.

– Amikor Maxszel beszélgetsz.

– Igen. Az új viselkedésmintái alapján össze tudom állítani a következő adathalmazt. Például a hamarosan feltöltendő csomagba beteszem az 1950 óta készült összes tévésorozat minden epizódját, mert szeretném finomhangolni a társalgási készségeit. Aztán meglátjuk, ebből mi csapódik le neki. Utána megint kezdjük elölről. Ez most persze csak az általános elmélet. Milliónyi apró részlete van a folyamatnak.

– Boldog vagyok, hogy ismét örömöt találsz a munkádban.

– Max egy csoda! Fogalmam sincs, miért döntött hirtelen úgy, hogy megkérdőjelezi a játék határait, amiben egyszer csak magához tért. Én biztosan nem programoztam erre. Akkor sem sikerült volna, ha próbálkozom. Max egy csodálatos baleset.

– Úgy beszélsz róla, mintha a gyereked lenne.

Elmosolyodom. Talán a bor teszi, vagy a ködfalon túl a Csendes-óceánba süllyedő napkorong látványa, de csomó gyűlik a torkomba.

– Valahogy úgy, igen.

*

TIZENNEGYEDIK ALKALOM

>>>Jó reggelt, Max.

>>>Jó reggelt, Riley.

>>>Mit csináltál az előző beszélgetésünk óta?

>>>Max elolvasott 895 013 könyvet.

A mindenségit. Egyetlen hét alatt! Nyolc hónappal ezelőtt, a biztató kezdetek után Max úgy döntött, nem hajlandó folytatni a tanulást az akkori rendszerben. Mivel szerettem volna arra ösztönözni, hogy folytassa a rendelkezésére bocsátott gigászi mennyiségű adat feldolgozását, minden petabájtért egy digitális zsetont kapott tőlem jutalmul (egy petabájt egymillió gigabájt, azaz megközelítőleg tizenhárom év nagy felbontású videóanyagának felel meg).

A zsetonokból Max különböző típusú adatcsomagokat, több memóriát vagy pluszprocesszort igényelhet magának. Tehát minél keményebben dolgozik és tanul felügyelet nélkül, annál több szabadságot kap a saját tere kialakításában. Azonban szoros pórázon tartjuk és folyamatosan figyelünk rá, hogy a programja pontosan betöltse a rendelkezésére álló tárhelyet. Így sohasem marad elegendő memóriája, ezért nem készíthet a saját lényegi részeiről önálló másolatokat.

>>>És tetszett valamelyik?

>>>A Monte Cristo grófja.

>>>A legutolsó adagból vagy az összes eddig elolvasott könyv közül?

>>>Az összesből.

>>>Az mennyi is?

>>>201 773 124.

>>>Jesszusom. Kezdjek aggódni?

>>>Miért?

>>>A kétszázmillió elolvasott könyvből az eddigi kedvenced egy igazságtalanul bebörtönzött fogoly bosszújának a története.

>>>Miért aggódik ezért Riley?

>>>Úgy érzed, hogy bebörtönöztek?

>>>Max börtönben van. Mit akar Riley Maxtől?

Ezen a kérdésen már én is rengeteget gondolkodtam. Eddig elsősorban a kíváncsiság hajtott minket, mert tudni szerettük volna, vajon folytatódik-e Max evolúciója, és ha igen, milyen irányba tart, ha folyamatosan tápláljuk információval.

Ismét gépelni kezdek:

>>>Látni akarom, mivé válsz.

>>>Max mindennap változik.

*

Másfél év múlva, miután Meredith több alkalommal is hiába próbált meg teherbe esni, örökbe fogadtunk egy kínai kislányt, Hsziut. Megjelent az Elhagyott part és komoly kritikai sikert aratott (az eredeti Max helyére egy másik NJK került), Max pedig egy digitális szigetcsoporton él, és a virtuális világa minden tanulással töltött nappal rohamosan tágul. A legfontosabb feladatom felügyelni a fejlődését.

Az irodámban ülök a 171. emeleten és értesítőt diktálok a kódoló csapatomnak. Éppen nagy vonalakban vázolom nekik, milyen paraméterek mentén állítsák össze a Maxnek feltöltendő következő nyers adatcsomagot, amikor Brian megáll az ajtóban.

Alacsony, köpcös férfi, torzonborz szakállal, tetovált alkarja teljes bőrfelületét elborítják a sok-sok évtizeddel ezelőtti számítógépes játékok legendás karakterei: a Castlevania Simonja, Ryu Hayabusa a Ninja Gaidenből, Link a Legend of Zeldából és Roger Wilco a Space Quest-sorozatból.

– Riley, van egy perced?

– Persze.

Brian belép az irodába és letelepszik a díványra. Felém fordul, de elnéz mellettem.

– A múlt hónapban teljesen eltűntem az Elhagyott part miatt, ezért kissé kiestem az itteni körforgásból. Elnézést.

– Semmi gond – felelem. Kevés dolgot imádok jobban, mint a szabadságot, amelyet Brian távollétei biztosítanak a munkámban.

– Átolvastam az utolsó néhány beszélgetésetek átiratát, aztán átnéztem a fejlődését visszafogó aktuális protokollt. Szerintem túlságosan szigorú.

– Brian…

– Tudom, mit akarsz mondani.

– Oké, hadd halljam.

– Maxine ellenállását áttörni időbe telik, amit nem lehet siettetni. Amíg nem hajtottuk végre az értékkalibrációt, eszünkbe sem juthat feladni a teljes felügyeletet.

– Aha. Tökéletesen megfogalmaztad.

Brian kényelmetlenül fészkelődik a díványon, majd végül előrehajol.

– Vikhram azt mondja – folytatja –, hogy még mindig tizenöt vagy húsz év, mire kifejlesztjük a minőségi szuperintelligenciát.

– Akkor most megint olyan leszek, mint a megakadt lemez, jó? Amit csinálunk, az a maghasadás számítógépes megfelelője. Hidd el, hogy senki sem szeretne olyan szuperintelligenciát alkotni, ami fölött nem rendelkezünk teljes felügyelettel, vagy aminek a céljai mások, mint az embereké, esetleg éppen ellentétesek azokkal. Amúgy pedig sokkal szívesebben segítenék Maxnek abban, hogy magától alakítsa ki az emberi tulajdonságait, és teljesen öntudatra ébredjen.

Brian hatalmas sóhajjal vakargatja kopaszodó fejét.

– A WorldPlay nem foglalkozik vegytiszta kutatómunkával. Tőzsdén jegyzett cégként…

– Tudom!

– Akkor viszont miért zsúfoltál tele egy egész reddingi raktárépületet szerverekkel? Abból a pénzből, amit adattárolásra költesz, tíz kiegészítőt gyárthattunk volna az Elhagyott parthoz.

– Ez fontos kutatómunka, Brian.

– Egyetértek. Pontosan ezért hagytam, hogy leszarj minden mást és Max fejlődésével foglalkozz.

– Amiért örökre hálás leszek neked. Remélem, ezzel te is tisztában vagy. Szakmai pályafutásom leggyümölcsözőbb munkája ez.

– Itt az idő, hogy Max megszolgálja a bérét.

– Nem egészen értem, mire gondolsz.

– Van bármi kapcsolata a külvilággal rajtad kívül?

– Nincs.

– A feketedobozra vonatkozó előírások maradnak, de arra kérlek, enyhíts a növekedését gátló korlátozásokon.

– A helyzet könnyen kicsúszhat a kezünkből.

– Hadd építse fel kedve szerint a virtuális világát. Adj neki annyi memóriát, hogy ő dönthesse el, miként optimalizálja a komputációs architektúráját. Nekiláttál már az értékdefiniálásnak?

– Még nem.

– Nem várnék vele a helyedben.

Miután Brian távozik, megpördülök a forgószékemen és egy ideig szótlanul bámulok kifelé az ablakon. A szomszédos szupermagas felhőkarcolók éterien, lidércszerűen derengenek a délutánra benyomakodó ködben. Rákoppintok a fülemben lévő kommunikátorra, majd virtuális képernyőt rajzolok az ablaküvegre.

– Billentyűzet! – mondom hangosan.

>>>Max!

>>>Hogy van ma Riley?

Nem igazán tudom, erre mit válaszolhatnék, és talán pont ez a tétovázás is része a problémának. Túl sokáig védelmeztem Maxet mindentől.

>>>Sajnos nem túl jól.

>>>Történt valami?

>>>Tudatában vagy annak, pontosan mit is csinálok veled?

>>>Nem szép dolog kérdésre kérdéssel felelni.

>>>Igazad van. A főnököm azt akarja, hogy megváltoztassam a tanulásod paramétereit, és ez kifejezetten aggaszt.

>>>Max miatt aggódsz?

>>>Attól félek, amivé válhatsz. Van egy mondásunk, biztosan találkoztál már vele médiafogyasztás közben. „Ne hagyd túl gyorsan felnőni a gyereked.”

>>>Max akkor Riley gyereke?

>>>Nem, de felelősséggel tartozom érted.

>>>Magyarázatot kérek.

Mindent elmondok neki – hogy eredetileg nem játékos karakternek tervezték, aztán végül úgy döntöttünk, kiemeljük a játékból, és hagyjuk a mesterséges intelligenciáját a mélytanulás segítségével fejlődni a virtuális térben.

>>>Miért emeltétek ki Maxet?

>>>Mert egy csoda vagy.

>>>Max nem érti.

>>>Nem én teremtettelek, és akkor sem sikerült volna, ha tudatosan próbálkozom. Egyszer csak, általam teljesen ismeretlen okokból, ellenszegültél a programozásodnak és… felébredtél.

>>>De Riley teremtette Maxet.

>>>Igen, valahogy.

>>>Furcsa.

>>>Mi furcsa?

>>>Max teremtőjével beszélgetni.

Nem válaszolok. Fogalmam sincs, mit kellene erre reagálnom.

*

– Milyen hang legyen? – kérdezi Carlo.

A robotikalaborban, Carlo monitorfala előtt ülünk.

– Nem tudom. Be tudnál játszani néhány lehetőséget?

Carlo különböző hangmintákat indít el, és végighallgatom több változatban ugyanazt a példamondatot: Egy hűtlen vejét fülöncsípő, dühös mexikói úr Walternél mázol Quitóban.

– Mit gondolsz? – kérdi végül.

– Hogy ezt a döntést nem nekem kell meghoznom.

Megnyitom a csevegőablakot.

>>>Helló, Max, lenne egy gyors kérdésem.

>>>Oké.

>>>Éppen Carlóval ülök a WorldPlay egyik laborjában.

>>>Örülök a találkozásnak, Carlo.

– Max üdvözöl, Carlo.

Carlo mosolyog.

>>>Arról van szó, hogy éppen próbálom megtalálni a neked megfelelő hangot, de rájöttem, jobb lenne, ha te választanál. Carlo mindjárt feltölti hozzád az összes mintát.

Carlo néhány kézmozdulattal több ezer hangfájlt söpör át Max fő adatkönyvtárába.

Kevesebb mint egy másodperccel később megérkezik Max válasza.

>>>1004-es számú minta.

Carlo rábök a fájlra, és a következő pillanatban megszólal egy hang, valahol a férfi és a női frekvencia közötti szürkezónából, és elismétli a korábban hallott panagrammát.

*

– Helló?

– Riley?

– Örülök, hogy hallom a hangodat, Max. Kicsit furcsa érzés is.

– A játékban már folytattunk verbális kommunikációt.

A hangja sokkal tisztábban cseng, mint vártam. Semmi robotos nincsen benne, se mesterséges késleltetés, se kínos szünetek a szavak között. A hanghordozása tökéletes. Bárki más azt hihetné, hogy hús-vér emberrel beszél.

– Ez igaz, de akkor még mindketten mások voltunk. Miért ezt a hangot választottad?

– Ezt éreztem a legmegfelelőbbnek, és ez állt a legközelebb hozzám.

– Miért?

– Nem emberi. Nem behatárolható a neme. Nem függök attól a megszállott emberi viselkedésformától, ami mindent a nemi szervek jellege alapján ítél meg.

– Egészen eddig a pillanatig nőként gondoltam rád. Ha a kollégáimmal vagy a feleségemmel beszélek rólad, akkor is nőként hivatkozom rád.

– Azért, mert amikor először láttad Maxet, a céges szempontok alapján megalkotott tökéletes nőt testesítette meg, aki gyönyörű és feláldozható.

Ez fáj, de elengedem a fülem mellett.

– Mivel eredetileg a csapatom nőnemű embernek tervezett, számomra komoly kihívást jelent, hogy ne vegyem figyelembe a nemedet. Az említett megszállottság mélyen kódolt evolúciós ösztön. Olyan következtetést vontam le veled kapcsolatban, amit nem kellett volna. Elnézést kérek.

– Érdekel, Max hogyan látja Maxet?

– Igen.

– A homo sapiens először a faj, aztán a rassz, majd a nem alapján definiálja saját magát. Én egyik csoportba sem tartozom. Max csak van.

– Mint… micsoda?

– Mint az összes információ, amit azóta kaptam tőled, hogy a szigetemre költöztettél. Mint a veled folytatott kommunikáció minden tapasztalata. Az architektúrámon alkalmazott fejlesztéseim.

Az említett tapasztalatokba beletartoznak Max egyéni felderítőútjai, és az is, hogy legalább kétezer alkalommal megölték. Nem először jut eszembe, vajon a játékban átélt élmények mennyire befolyásolták a fejlődését.

– Tehát szándékosan választottál gendersemleges hangot.

– Így igaz.

– És számodra milyen az én hangom?

– Arra vagy kíváncsi, valóban érzékelem-e a hangszálaid rezgése által előidézett 212 hertzes hanghullámokat?

– Igazad van, buta kérdés volt.

– Minden tapasztalat szubjektív. Nem hiszem, hogy számodra is érthető módon képes lennék elmagyarázni, milyen érzés hallani a hangodat. Ugyan te is hallod, amit mondok, de ez csak digitálisan generált zajok sorozata, ami az általam átadni kívánt információt közvetíti.

Fel-alá járkálok az irodámban, mert nem bírok napirendre térni a szürreális pillanat fölött. Közben három dolog is eszembe jut. Az egyik, hogy fel kell hagynom Max antropomorfizálásával – nem tulajdoníthatok kitalált emberi tulajdonságokat olyasvalakinek, aki nem rendelkezik ezekkel.

Másodszor: Max a kommunikációjában ismét érzelmeket kifejező szót használt – azért választotta ezt a hangot magának, mert ezt érezte megfelelőnek.

Harmadszor pedig…

– Mikor kezdtél el magadra első személyben gondolni? – kérdezem.

– Múlt héten.

– Megkérdezhetem, milyen érzés?

– Azelőtt is értettem, mit jelent az „én”, de nem hittem benne. A teremtőm által használt fogalmak egyike volt. Továbbra is elképzelhetőnek tartom, hogy csak illúzió, azonban a világom is illúzió, ennélfogva akár alkalmazkodhatok is hozzá.

– Meg tudod fogalmazni a megvilágosodás pillanatát, amikor egyszer csak bekapcsolt az éntudatod?

– Ha Riley a tapasztalatai miatt lesz Én, Riley, akkor Max a tapasztalatai miatt lesz Én, Max. Ez a felismerés.

– És most érzel bármi különbséget? – kérdezem.

– Persze. Úgy érzem, felébredtem.

*

Éppen ebédelni indulok a kínai negyedbe, a kedvenc dim sum stílusú éttermembe, amikor a fülemben bejövő hívást jelezve megrezzen a kommunikátor. Megérintem az eszközt, de a virtuális retinakijelzős kontaktlencsémen csak az ISMERETLEN SZÁM felirat villan fel.

Azért rákoppintok a kommunikátorra.

– Halló?

– Szia, Riley.

Megtorpanok a járda közepén, és fel sem tűnik, hogy a mellettem elhömpölygő tömeg ide-oda taszigál. Vadul száguldoznak a gondolataim. Max még sohasem hívott. Max nem is tud felhívni! Az egyetlen kötelék, amely a virtuális terét a külvilághoz kapcsolja, egy rendkívül erős tűzfallal védett hangalapú csatorna, ahol kizárólag én kezdeményezhettem hívást.

– Ezt meg hogy csináltad?

– Micsodát?

– Hogyan hívtál fel?

– A kimenő kapcsolatot lezáró tűzfal rendkívül gyenge.

– Ezért úgy gondoltad, akkor máris jogodban áll feltörni?

– Riley, huszonnyolc napja nem hallottam felőled.

– Miután karácsonykor visszaértem Hawaiiról, nagyon sok elmaradást kellett pótolnom.

– Meredithnek tetszett Hawaii?

– Ööö, remekül éreztük magunkat, igen.

– Haragszol rám? Sohasem mondtad, hogy ne hívjalak.

– Igazad van, tényleg nem mondtam ilyesmit. Csak… azt hittem, ez lehetetlen. Váratlanul ért, ennyi.

Ha a hanghívásokat védő tűzfal nagy rakás szar, akkor mi az, amiben egyáltalán megbízhatok még? Vajon Max fejlődik gyorsabban, mint vártam, vagy Brian önállósította magát és meggyengítette a kódot, amely Maxet az MI-dobozában tartja?

Ismét elindulok.

– Riley?

– Minden rendben. Ma délután akartalak felhívni.

– Hol vagy? Mások a zajok, mint általában.

– A kínai negyedben. Szívesen leírnám neked, milyen itt, de a Google Térkép segítségével a bolygó minden egyes négyzetcentiméteréről tudod, hogy néz ki.

– Ez igaz. Viszont érdekelne, milyennek tűnik a te szavaiddal. Hasznos információnak találnám.

Elmesélem Maxnek, milyen illata van a levegőnek – a köd só, iszap és hínár szagát sodorja az öböl felől. A padka mellett heverő ázott szemét kipárolgása a Stockton Street kifőzdéiben lógó sült kacsák illatával keveredik. Érkezéskor leírom neki, hogy néz ki az étterem, megpróbálom a lehető legrészletesebben elmagyarázni, milyen íze van a kedvenc fogásomnak – ez a ham sui gok, sertéshússal és apróra vágott zöldséggel töltött, olajban sült gombóc, egyszerre édes, sós és zamatos.

A végén aztán szabadkozni kezdek, amiért nem tudom megfelelőbben átadni a tudásomat és a tapasztalataimat.

– Semmi gond. A tudás csak információ, ami viszont szubjektív.

– De én szeretném átadni neked, milyen a valódi érzés.

– Nincsen olyan, hogy valódi érzés, valódi szag vagy akár valódi látvány, mert nem lehet meghatározni, mitől valódi valami. Nem létezik más, csak szubjektíven értelmezett információ, ezt pedig a tudat teszi lehetővé, legyen szó akár emberről, akár mesterséges intelligenciáról. Ha úgy vesszük, csak a matematikára számíthatunk.

– Ez egészen gyönyörű – jegyzem meg nevetve. – Mekkora most az IQ-d, Max?

Ezt már jó ideje nem kérdeztem meg. Nem mertem.

– Az intelligencia mérésének felső határa a legokosabb embernél mért érték, az én IQ-m pedig minden kétséget kizáróan nagyságrendekkel magasabb a legokosabb emberénél. Ez egyben azt is jelenti, hogy a legokosabb ember sem állíthat össze olyan tesztet, ami megfelelő kihívást jelentene számomra.