A kalotaszegi madárleány

legendás kalandregény

Hover Zsolt

2021

Underground Kiadó

https://undergroundkiado.hu/

Minden jog fenntartva!

A magyargyerőmonostori templom

fennállásának 820. évfordulójára

1. fejezet: Időrianás

„Idő-Isten járt ablakunk alatt;

szárnyas lovának lépte szörnyű tik-tak –

s amerre zengő lába elhaladt,

éjféli utcánk szellemei ríttak.

Az esztendők adóját szedte be:

a falakról pergett a vakolat,

s ki ezt, ki azt a zsákjába vete:”

(Jékely Zoltán: Idő-Isten)

A nap már aláhanyatlott a Vigyázó hegycsúcsa mögött, amikor az idő szilárd felszíne egyszer csak megcsusszant Katinkával. A magyargyerőmonostori templom falára festett napórára pillantva már alig lehetett látni, mennyi az idő. Délután hat óra tájban az árnyak olyan szögben esnek a középkori mérőeszközre, hogy nem lehet észlelni az idő múlását. A lány felpillantott a rozsdás vasrúd árnyékára, és látta, hogy még csak öt óra lehet. Tudta, hogy az ódon időmérő kellőképpen pontosan mutatja az órát, különösen a nyári hónapokban. Mivel már kitavaszodott, nagyjából megbízhatott benne. Nem akart még hazamenni. Letelepedett a templom melletti fenyőfa árnyékába, szemben a napórával, és az érdes fatörzsnek dőlt.

Végignézett az ősi templomon, amelynek szinte minden építőkövét ismerte. Szerette szülőföldjét, Kalotaszeget és szülőfaluját, Monostort. Főiskolai évei alatt annyit olvasott a cifra tájegységről, amennyit csak tudott. A világhálón is összegyűjtött minden információt, amihez csak hozzáférhetett, bár ezeket többnyire fenntartással kezelte, tudván, hogy nem lehet maradéktalanul megbízni a virtuális térben fellelt adatokban.

Szerette szülőföldjét, de szerette kedvesét is, amivel azonban apja haragját vonta magára.

Édesapjának, a falu nótafájának csak úgy dagadozott a keble a nemzeti érzelmektől, bár többnyire csak a mulatságokon. Egymás után fújta a népdalokat, és bár békében élt a más nemzetiségűekkel, nem bírta elviselni, hogy lányának nem magyar fiú udvarol. Katinka a szeme fénye volt, és soha semmi szín alatt meg nem bántotta volna. Amikor felhívta őt, még a hangja is megváltozott. A leány már rég átlépte a felnőttkor küszöbét, apja mégis úgy beszélt vele, mintha még mindig hét-nyolc éves kislány lenne. Ezt az egyetlen döntését azonban sehogy sem bírta elfogadni. Nem kiabált, nem fenyegetőzött, csak próbálta rábeszélni, hogy ne vegye túl komolyan a kapcsolatot, hiszen találhat magának a saját fajtájából való, hozzá illő párt. Katinka ilyenkor azzal érvelt, hogy sok vegyes házasságról tudni, ahol nagyobb a békesség, mint másoknál. Az apja pedig erre a lelkészt idézte, amivel Katinkát mindig rettenetesen felbosszantotta. Szeretett ugyan templomba járni, a pap prédikációit is kedvelte, de néha nagyon maradinak tartotta.

A tiszteletes az asztali beszélgetéseknél mindig a saját történetét hozta fel példaként, amikor a vegyes házasság témája került szóba (Cassianus Collationes munkája, a bencések egyik fő

olvasmánya). Még teológus diákként járta a szórványvidéket, felkereste az ott rekedt felekezeti tagokat, és elbeszélgetett velük. Egy alkalommal különös beszélgetésbe elegyedett egy nővel, aki szintén vegyes házasságban élt. Az egyetem elvégzése után küldte a régi rendszer kényszerből arra a vidékre, ahol kisebbséginek számított. Beleszeretett egy fiatal mérnökbe, férjhez is ment hozzá, majd tanári állást kapott az egyetemi tanszéken, így végleg letelepedett azon a vidéken.

Elmesélte, hogy férjével békében, egyetértésben élnek több mint huszonöt esztendeje. A beszélgetés a nő fiatalkorára terelődött, és a teológus megkérdezte, mit tenne másként, ha újra fiatal lenne:

– Még egyszer nem mennék bele vegyes házasságba – válaszolta a nő.

Az ifjú teológus megdöbbent, és a nő látta rajta, hogy nem érti az egészet. Hiszen ha valóban olyan békében élnek a férjével több, mint negyed évszázada, miért ne menne hozzá még egyszer fiatalon!? Az idősödő hölgy elmosolyodott, és így válaszolt:

– Tiszteletes úr! Nincs családi élet tányérzörrenések nélkül. Amikor a házastársak más nemzetiségűek, veszekedéskor rögtön ezzel hozakodnak elő. Csak miután már jól egymás fejéhez vagdosták, hogy ki milyen fajta, utána kezdenek el a valódi problémáról beszélni, ha ugyan addigra el nem felejtik, miért is kaptak össze. Gyakran a problémát sem beszélik ki, így a következő

alkalommal elölről kezdődik az egész.

– Ezek szerint úgy gondolja, nem éri meg mindent feladni a szerelemért? – faggatta tovább a diák.

A nő arcán ismét mosoly suhant át:

– Minél fiatalabb az ember, annál bölcsebbnek hiszi magát. Ez közhely ugyan, de attól még igaz.

Ilyenkor hiába papolnak nekünk hazaszeretetről meg az anyanyelvünk megőrzésének fontosságáról, ezek amolyan ósdi dolognak tűnnek a fiatalok szemében. Az ifjonti okoskodás sokkal veszélyesebb, ha az ember még szerelmes is. Akkor aztán tényleg hiába beszélnek a fejének, nem hallgat senkire.

Ám a fiatalság is, akár a szerelem, hamar elmúlik, és az időt nem tudjuk visszafordítani. Ha nem lenne szeretet, bizony még gyakoribb lenne a válás, bár manapság így is egyre több házasság bomlik fel. Nekünk is a szeretet segített, hogy kitartsunk egymás mellett. Született egy gyönyörű kisfiunk, aki már nagy legény, és önszorgalomból elkezdett magyarul tanulni. Az élet azonban nem csak szerelemből áll, ezért mondtam: nem biztos, hogy megéri mindent feladni egy ifjúkori fellángolásért.

Katinka arcán is valami keserű mosolyféle suhant át, mintha csak az öreg hölgy szellemét akarná megidézni. Töprengés közben önkéntelenül is elkezdte tördelni, ropogtatni a kezét. A gyűrűs ujján csillogó ékszer, a szerelmi zálog eszébe juttatta, milyen fontos dolog történt vele aznap. Kedvese a falu határában csordogáló forráshoz hívta. Katinka azt hitte, hogy majd a gyümölcsösben sétálnak egyet. Tetszett neki az ötlet, mivel kislánykorában gyakran csatangolt a falu határán túl, és nagyon szeretett a természetben barangolni. Ahogy az évek teltek, és a feladatok szaporodtak, egyre ritkábban jutott ideje ilyesmire. A munkahelyi elfoglaltságok mellett pedig egyenesen lehetetlennek tűnt bárhová is kirándulnia. Most azonban kedvesével mindketten ünnepeltek, és ez elég ritkán fordult elő. Mivel más felekezethez tartoztak, az ünnepeket is máskor tartották. Úgy oldották meg a dolgot, hogy mindkét egyház szertartásán részt vettek legalább egyszer, bár a munkájuk miatt templomba is egyre ritkábban jutottak el. Katinka tehát azt hitte, hogy kellemes kikapcsolódás lesz majd az ünnepi séta, ennél azonban sokkal több történt. Amikor kiért a csorgóhoz, a legény már ott várta. Ahogy közeledett felé, a legény egyszer csak féltérdre ereszkedett, és valamit a háta mögé rejtett. A lányban felvillant a halvány gyanú, hogy nem a sétáról szól ez a találka. Szíve erősebben kezdett dobogni, de azért elnyomta izgatottságát. Amint odaért, a legény elővett egy kis bíbor színű

dobozkát, és ekkor már Katinka is rájött, hogy itt bizony leánykérés lesz. Tetszett neki a jegygyűrű: aprócska gyémánt díszítette, amit egy madárka tartott a csőrében. Amint az aprólékos gondossággal megformázott madárkát nézte, azt is megértette, hogy a legény miért épp a csorgónál adta át neki a foglaló ékszert.

Sokszor elmesélte szerelmének a leány történetét, aki valamikor a középkorban élt, és ő is beleszeretett egy pásztorlegénybe, aki nem az ő népéhez tartozott. Borka apja, a kegyúr azonban mindent megtett annak érdekében, hogy elszakítsa őket egymástól. A legenda szerint a leányt egy madár ragadta el, vagy talán ő maga változott madárrá, erre Katinka már nem emlékezett pontosan.

A forrást azért nevezték el Borka csorgójának, mert a leány itt találkozott mindig a szerelmével.

Katinka nem tartotta szerencsés előjelnek, hogy éppen ott kérték meg a kezét, ahol egy reménytelen szerelem szökkent szárba évszázadokkal ezelőtt, de azért megértette a lényeget. A fiú, akinek gyakran mesélt a szerelmespárról, azt akarta kifejezni a jegygyűrűvel, hogy az ő sorsuk majd másként alakul. Katinka nagyon bízott benne, hogy így lesz, hiszen azóta nagyot fordult a világ, nyitottabb, elfogadóbb lett – legalábbis szerette volna ezt hinni.

Amint felidézte a leánykérés jelenetét, Katinka szeme sarkába egy apró könnycsepp tolakodott.

Felnézett a napórára, amelynek árnyéka alig mozdult valamit, amióta a templomkertbe érkezett.

Elmélázva nézte a régi időmérőt, közben szemhéja elnehezedett. Úgy látta, mintha a napóra mutatójának árnyéka megmozdult volna. Akár a karóra másodpercmutatója, amikor lemerül benne az elem, egy helyben mocorgott az árnyék. A lány azt hitte, csak a szeme káprázik, vagy álomba szenderült bánatában, azért játszik vele a képzelete. A mutató azonban lassan, de biztosan visszafelé kezdte vetni az árnyékot a templom falára. Az árny egyre gyorsabban suhant visszafelé, majd körbe-körbe forgott a templom falán, mintha csak hátrafelé tekerné az idő folyását. A templom közben elképesztő alakulásokon ment át. Mintha egy filmet tekernének hátra gyorsmenetben, Katinka úgy nézte végig a templom építését, csak épp visszafelé. Az új zsindely lekerült a tetőről, helyette a régi, korhadt fazsindelyek kerültek vissza. A gótikus szentély visszaváltozott a romanika idején épült, félköríves templomrésszé. Az Árpád-kori építmény homlokzatára visszakerült Szent Katalin kereke.

Olyan érzése támadt, mintha egy háromdimenziós moziba kerülne, ahol valami középkori filmet vetítenek. A templom úgy állt előtte, mint annak idején, amikor még kolostorként működött.

Megmagyarázhatatlan érzés fogta el. Azt hitte, álmodik, de túl életszerűen érzékelt mindent. A valósághoz képest azonban túl álomszerűnek tűnt a jelenség, mert az emberek gondolatait is érzékelni vélte. Katinka belecsöppent egy olyan világba, amelyről azt szokták mondani, hogy rég volt, talán igaz se volt, vagy talán másképpen volt igaz, mint ahogyan azt mi elképzeljük. Olyan világba, ahol a legenda és a valóság még nem különült el, ahol bármi megtörténhetett.

*

Katinka szinte beleszédült a látványba, amikor hirtelen madártávlatból tűnt fel előtte a Vigyázó lábánál elterülő falucskája képe. Zavartan szemlélte az öreg templomot és a mellette álló házikókat.

Valami nagyon különösen hatott a felderengő látványban. Mintha mégsem a szülőfaluja lenne. A templomot erődített várfal vette körül, a rég leomlott déli torony sértetlenül ágaskodott a magasba máig fennmaradt ikertársa mellett. A házak alacsonyan sorakoztak a poros, keskeny kis utcákon.

Nem sokáig tudott álmélkodni a különös látomáson, mert fegyvercsörgés és csatakiáltás zaja ütötte meg a fülét. A település határában sereg táborozott. A párkányos dombok, kusza cserjék között egy jurta állt, körülötte ezrednyi katona várta a parancsot. A katonák csúcsos süvegének

vastag prémmel szegélyezett peremébe állandóan belekapott a fagyos kora tavaszi szél. A Vigyázó hegycsúcsát még vastag hó fedte, de a nap sugara már kezdett erőre kapni, ami azt jelezte, hogy hamarosan elérkezik a kikelet.

A harcosok arcán a konok elszántság vonásai helyett valami megmagyarázhatatlan feszültség tükröződött. Mongol vágású szemhéjuk mögött pásztázva hordozták végig tekintetüket a kalotaszegi tájon. Szemük állandóan a közeli erdő felé tévedt, ahol erős mozgolódás kerekedett. Az ezred feszülten várta a parancsot, ami úgy tűnt, soha nem akar elhangzani a vezér ajkáról. A minggan vezére a jurtában ült, a felderítők jelentésére várva. Arcán nyomát sem lehetett látni a félelemnek.

Aki nem látott bele az edzett katona szívébe, azt hihette, egykedvűen bámulja a jurta közepén pislákoló tűzhely parazsát. A megmagyarázhatatlan félelem azonban az ő szívét is megmételyezte, de edzett harcos lévén tudott parancsolni az arcvonásainak, még ha a szívverésének nem is.

A jurta mellett néhány őr állt sorfalat. A harcedzett férfiak habergeont viseltek, kezükben pedig rövid lándzsát szorongattak, amelyet maguk elé szegeztek. A dárdákat egy jámbor ábrázatú szerzetesre irányították, aki a sárban térdepelt. Koromfekete kámzsája csatakosan, rongyosan lógott rajta. Fejét lehajtotta, és úgy tűnt, csendben imádkozik, minden kétséget kizáróan az életéért. A vezér félrehajtotta a jurta nemeztakaróját, és kilépett a szabadba, mintha csak a felderítő katona elé sietne. A közeli erdők felé nézett, és közben összébb húzta mellén a cobolyprémből készült fekete bundát, hogy ne fújjon be a ruhája alá a hideg szél. Így állt várakozón néhány pillanatig, majd visszalépett a jurtába, és ismét leült a tűz mellé.

A falu irányából nagyobb csoport közeledett az ezred felé. A menet élén néhány lovas tűnt fel, a tömeg nagy része azonban nem harcedzett férfiakból, hanem egyszerű parasztokból állt. Dísztelen inget és durva vászonból készült bő nadrágot viseltek. A lovakon nemesemberek ültek, akik közül ketten magasba emelt zászlót tartottak a kezükben. A zászlókat a Kemény, illetve a Gyerőffy család címere ékesítette, rajta a háromágú koronából felbukkanó szarvassal, egyik oldalán félholddal, a másikon csillaggal. A maroknyi sereg esélytelennek tűnt a mongol ezreddel szemben, valami miatt azonban mégis magabiztosnak érezték magukat. Arcukon elszántság tükröződött. Nem úgy léptek előre, mint akik a halálba menetelnek.

A hadsereg vezérének jurtájához végre megérkezett a felderítő. Az erdő irányából sietett a tábor felé, és rögtön a vezérhez igyekezett. Amint belépett a sátorba, térdre borult, és olyan mélyen hajolt előre, hogy csúcsos nemezfövegének vastag prémszegélye a földet seperte. A vezér szólt, hogy álljon fel, és számoljon be arról, amit látott. A kém izgatottan, kissé hadarva adta elő a jelentést. A vezér tekintete egyre inkább elfelhősödött. Végül talpra szökött, és kirohant a jurtából. Röviden, de annál határozottabban kezdte osztogatni a parancsokat, melynek hallatán a katonák tüstént hadrendbe sorakoztak. Zaklatottságnak immár nyomát sem lehetett látni, bármi is rémisztette meg ennyire ezeket a harcedzett férfiakat. Vezérük parancsszavai visszazökkentették őket, és most már kizárólag a közelgő összecsapásra összpontosítottak.

Miután a vezér végzett, visszasietett a sátrához. Levetette a vastag cobolybundát, majd magára öltötte kis fémdarabokkal kirakott harci mellényét. Az övét menet közben erősítette magára, miközben ismét kilépett a szabadba. A szerzetest fogva tartó katonák tanácstalanul néztek vezérükre, várták a parancsot. Inkább harcolni akartak, mintsem a csuhást őrizgetni. A parancsnok csupán néhány pillanatig tétovázott, gondolkodva azon, mi legyen a barát sorsa. Végül kezével intett a harcosoknak, hogy nincs szükség foglyokra, aztán felpattant a lovára, hogy a sereg élére siessen.

Az egyik katona szorosabban megmarkolta a kezében tartott dárdát, és egy szemhunyásnyi idő

alatt végzett a csuhással. A lándzsát a jámbor barát hátába döfte, éppen a szív tájéka körül. A gyilkos fegyver áthatolt a bordák között, áthasított a húson, míg el nem érte a központi szervet. A fekete kámzsa még sötétebb színre váltott, amikor a vörös életnedv átitatta. A fogoly élettelenül zuhant a

földre, fejjel előre. A harcos le sem törölve a vért a lándzsájáról, elrohant, hogy időközben előre siető

társait követve beálljon a csatasorba. Az erdő felől hirtelen velőtrázó ordítás hasított a levegőbe. A harcosok közül többen is térdre rogytak, kiejtve kezükből a fegyvert. Tenyerüket a fülükre tapasztották attól tartva, hogy a bestiális hörgés széthasítja a dobhártyájukat.

Ekkor Katinka is megriadt, olyannyira, hogy szinte teljesen magához tért a nyomasztó látomásból.

A napórára pillantott, melynek árnyéka ismét visszafelé moccant, az idő pedig újra megcsúszott vele: még visszább repítette néhány évtizedet.

*

A hold ezüstös fénnyel borította be a nemzetségi monostort. A kegyhelyet a Kalata klánhoz tartozó öt nemesi család építette. A Mikola, Kemény, Gyerőffy, Radó és Kabos család ezzel fejezte ki együvé tartozását, és hosszú ideig a templom alatt található kriptába is temetkeztek. A klastrom csupán egy tucatnyi szerzetesnek adott otthont, és a szerényebb monostortemplomok közé tartozott, de igyekeztek az ősi rendtartás szerint berendezni. A templom oldalán építették fel fából a klastromot. Dél felől a templom egyik falát a kerengő zárta el. Az alsó szinteken rendezték be a konyhát, a refektóriumot, illetve a nyugati szárnyban a káptalantermet, ahol a szerzetesek naponta egybegyűltek megvitatni a közösség ügyes-bajos dolgait. Az emeleten volt a dormitórium, ahol a szerzetesek nyugovóra térhettek az utolsó esti zsolozsma, a completorium után. A templom homlokzatát a Szent Katalin keréknek elkeresztelt, kőből faragott, kerek ablak díszítette. A kőcsipkék között átszűrődött a hold fénye, bevilágítva az istenháza padlásának egy részét.

A monostorra mély nyugalom telepedett, mintha nem is egy folyton nyüzsgő, szigorú rend szerint élő, dolgos szerzetesrend lakna itt. A falu is csendben pihent, az emberek és a jószágok rég nyugovóra tértek már. Az éjszaka csendjét csupán egy-egy hűséges házőrző vakkantása törte meg, akik túl akarták teljesíteni feladatukat.

Katinkát mindig is furdalta a kíváncsiság, hogy miként festett a templom a torony építése előtt.

Úgy tűnik, a különös napóra most abba az időbe vitte vissza, amikor még nem építették fel a karcsú épületrészeket. Különös izgatottsággal nézte a kis monostort. Sohasem tudta elképzelni, hogy miért csak a kis templom maradt meg, és miért tűnt el az évszázadok során az apátsághoz tartozó többi épület. Most végre rájött: azért, mert a többi épület mind fából épült. Kőhöz akkoriban valószínűleg sokkal nehezebben jutottak hozzá az emberek.

A telihold elé lassan egy lusta felhő araszolt, és néhány pillanat múlva teljesen eltakarta az égitest fényét. Hirtelen pokoli sötétség borult a békés falucskára, és mintha csak a hold fénye óvná a varázslatos békét, egyszer csak megtört a temetői csend. A közelből patadobogások hangja hallatszott egyre erősebben. Az éjszakai lovas a monostor kapujához lépett, és mindkét öklével dörömbölni kezdett az ajtón. A hirtelen támadt zajra néhány mécses gyullad ki a közeli házak ablakában. Zsörtölődés és káromkodás hangja fokozta az éjszakai nyugtalanságot.

A zárda kapuőre sosem aludt túl mélyen. Ferenc barát hamar talpra szökkent, és a kapuhoz sietett. A szerzetesek ruhában aludtak, hogy szüntelenül készen álljanak arra, hogy részt vegyenek az éjszakai zsolozsmákon. Csak a késüket nem vitték magukkal az ágyba, a balesetek elkerülése végett. Ferenc testvér hirtelen a reguláról is megfeledkezett (Szent Benedek regulája), és nem az előírás szerint köszöntötte az éjszakai vándort. Egyáltalán nem az jutott eszébe, hogy ”Hála legyen Istennek”, mely szavakkal kellett volna üdvözölnie az utazót, hamarjában csak ennyit bírt mondani:

– Hát neked meg elment a sütnivalód, szépöcsém, hogy ily nagy patáliát csapsz éjnek idején? –

közben azonban az ajtót is kinyitotta, mert a szerzeteseknek kérdezés nélkül kellett befogadniuk a vendégeket, hiszen Krisztus mondta: „Idegen voltam, és befogadtatok engem” (Máté ev. 25, 35).

Ezért mindenkit úgy fogadtak, mintha maga Krisztus kopogtatna az ajtón.

Amint kinyílt a kapu, a vándor szinte átbucskázott a küszöbön. Az ajtónálló szerzetes alig bírta elkapni a sebesült vendéget. A furcsa éjszakai zaj felébresztette a többi szerzetest is, akik szintén éberen aludtak. Amint meglátták a sebesült lovast, hamar segítségére siettek. Felvitték a dormitóriumba, majd az egyik fiatalabb szerzetes, Tamás a kútra indult vízért, hogy megtisztítsák a sérült ember sebeit. Amikor több mécsest is meggyújtottak a hálóteremben, észrevették, hogy a sebesült vándor maga is egy szerzetes, aki szintén a bencések rendjéhez tartozott. Erről árulkodott koromfekete kámzsája. Csuhája véresen lógott a szerencsétlenül járt ember hátán. A szerzetesek le akarták fejteni róla a ruhát, hogy jobban lássák a sebeket, az átázott kelme azonban alig moccant.

Ahogy hasra fordították a sérültet, észrevették, hogy egy csonk lóg ki a hátából. Ajándok, az egyik barát közelebb tartotta mécsesét a sérült hátához, és döbbenten látta, hogy egy letört nyílvessző

fúródott a barát hátába.

– Rajnald merre van? – kérdezte Ajándok, maga elé tartva a mécsest, és a dormitórium távolabbi sarkát fürkészte, hátha meglátja a szanitéci feladatokat ellátó szerzetestársát.

– Itt vagyok, azonnal átveszem – szólt engedelmesen Rajnald, aki épp akkor lépett be a hálóterembe. Szakértő szemmel rögtön észrevette, hogy az éjszakai látogató komolyabban megsérült, ezért összeszedte a legszükségesebb gyógyító eszközöket.

Rajnald testvér nem kapott orvosi kiképzést, de egykor orvos mellett tevékenykedett, amíg be nem állt a rend tagjai közé. Egy ideig a seregben látta el a szanitéci teendőket. Ott döntötte el, hogy felhagy a világi hívságokkal, és életét Istennek szenteli. A rengeteg vér, kegyetlenség, gyilkosság olyannyira elborzasztotta, hogy feleslegesnek érezte a felcsermunkát, amit végzett. Minek bevarrni a sebeket, ha másnap a meggyógyított katona hulláját kell eltemetnie?! Éjt nappallá téve látta el a vitézek sérüléseit, mégsem tudta olyan mértékben begyógyítani, mint amilyen mértékben a katonák ejtették egymáson azokat. Egy alkalommal behoztak hozzá a sátorba egy vitézt, akinek szinte teljesen felmetszették a hasát. Ekkor végképp megelégelte a sok kegyetlenséget. Két kézzel próbálta megállítani társa vérzését, akinek belső szervei szinte teljesen kifordultak. A harcos néhány pillanat alatt kilehelte lelkét. Ezután Rajnald elhatározta, hogy otthagyja a sereget. Senkinek sem szólt, csak észrevétlenül elhagyta a tábort. Attól tartott, hogy felakasztják, amint kiderül, hogy szökevény, ezért az első útjába kerülő zárdába kérte felvételét. Az apát végighallgatta Rajnald történetét, és készségesen befogadta a monostorba a szökött szanitécet, aki nagyon hasznos tagjává vált a rendnek. Nem csak a klastrom tagjait, de a falubelieket is gyakran ápolta. Nem egyszer került a keze alá paraszt, akit az ökör rúgott fel, vagy esetlenebb suhanc, aki megvágta kezét, miközben a kaszát fente.

Rajnaldot nyomasztották a régi emlékek, amikor meglátta a nyílhegy okozta sebet. Sok ilyet szedett már ki vitéztársai hátából, mellkasából, de még az arcából is. Amióta beállt a rend tagjai közé, nem látott ilyen sérülést. Gondosan eltávolította a hegyet, majd ellátta a sebet. Miután végzett, intett Tamásnak, fiatalabb társának, hogy tisztítsa meg a beteg testét is, és adjon rá tiszta ruhát.

Miután ezzel is megvoltak, hagyták, hadd aludja ki magát a sérült szerzetes. Arra készültek, másnap majd kifaggatják, merre járt, honnan került erre a vidékre, hol szerezte sérülését.

Az agg apát napok óta az ágyat nyomta, és meg sem bírt szólalni. A kolostor vezetését ezért Ajándok vette át, amíg a monostor főnöke fel nem épül, bár hajlott korából arra lehetett következtetni, hogy nem sok napot ad még neki a Teremtő. Ajándok így szólt a szerzetesekhez:

– Rajnald, ma vasárnap van, és te lennél a soros a heti felolvasáson, de most Tamás testvérünk átveszi tőled a feladatot. Fiatal kora miatt eddig megkíméltük ettől a felelősségteljes szolgálattól, de most mindenkinek ki kell vennie a részét a munkából. Apszik testvér, te eredj és húzd meg a kolompot, mert azonnal kezdődik a laudes. Rajnald – fordult ismét a szanitéchez –, a zsolozsma után rögtön visszatérsz a sebesülthöz! Megvizsgálod, majd átmegyünk, és megnézzük az apátunkat. A prima után készülünk az úrnapi áldozásra, kivéve azokat, akik ma konyhai szolgálatot végeznek.

Most induljunk, és készüljünk az imaórára.

A szerzetesek tudomásul vették Ajándok utasításait, majd elhagyták a hálótermet. Mindig Apszik jelezte a zsolozsmák idejét, ezért lement a földszintre, és kilépett a kerengőbe. Még nem virradt meg teljesen, de már derengett az ég alja. A négyzet alakú udvart két egymást keresztező járda osztotta négy részre. Az udvar közepén áthaladó ösvények metszéspontjánál állt a kút. Apszik végigsietett az udvaron, és meghúzta a kolompot, hogy jelezze a laudest. A csuhások a templom déli bejárata felől igyekeztek a hajnali imaórára. A nyugati, kissé nagyobb bejáratot csak jelentősebb ünnepek alkalmával használták. Ajándok bevezette Tamást a sekrestyébe. A fiatal szerzetes különös izgatottsággal készült első szolgálatára. A regula szerint a felolvasások a klastromi élet fontos részei, ezért Szent Benedek utasítására alázattal, komolysággal és szent félelemmel végezhették csupán.

– Ide figyelj, testvérem – szólt Ajándok barátságosan, de jelentőségteljesen. – Amint azt te is jól tudod, a hajnali zsolozsma idején többnyire a Zsoltárok könyvéből szoktunk felolvasni. A ma éjszakai események miatt azonban más passzust javasolok neked. A Zsidókhoz írt levél tizenharmadik fejezetéből vedd fel a lekciót, mert itt mondja azt a szent író: „A vendégszeretetről meg ne feledkezzetek, mert ezáltal egyesek – tudtukon kívül – angyalokat vendégeltek meg.” (Zsidókhoz írt levél 13, 2) Az első tizenegy versszakot olvasd, mert itt még más hasznos tanácsokat is kaphatunk az ige által. Megértetted?

– Igenis, testvérem – válaszolt engedelmesen az ifjú barát.

– Felolvasás közben ne siess, ne kapkodj, de ne is olvass túl lassan, nehogy a bágyadtabb atyánkfiait elnyomja véletlenül a buzgóság. Komolyan és méltóságteljesen végezd a szolgálatot, de ugyanakkor nagy örömmel is, hiszen ezzel mindannyiunk épülését munkálod.

– Törekszem arra, hogy a regula szabályait mindenben kövessem – mondta ismét Tamás.

Ajándok bólintott, majd mindketten beléptek a templomba, ahol a többi szerzetes már elfoglalta helyét, és készen állt a hajnali zsolozsmára. Tamás lelkiismeretesen végezte a szolgálatot.

Izgatottságnak nyomát sem lehetett rajta látni. Kimérten, de nem elnyújtottan olvasta a Biblia mondatait. Ajándok gondolatai akaratlanul is elkalandoztak a szent szöveg hallgatása közben. A sebesült testvér éjszakai érkezése miatt gyomrába különös, szűnni nem akaró idegesség költözött. Az utóbbi időben sok rémségről, háborúskodásról hallott. Attól tartott, mindnyájuk élete veszélyben forog, és el sem tudta képzelni, mit tehetne, hogy megelőzze a bajt. Remélte, hogy reggelre, a prima után már magához tér annyira a sebesült, hogy beszélni tudjon. Az apát hirtelen legyengülése miatt már napok óta nyugtalankodott, és most még inkább elnehezedett a szíve. Számolnia kellett azzal, hogy az apát nem épül fel többet, hiszen már eléggé idős. Ha pedig a Teremtő magához szólítja, új vezetőt kell választani a rend élére. Testvérei biztosasan azt szeretnék, ha elvállalná az apátságot, ám ő egyáltalán nem érezte, hogy készen állna erre a feladatra. Kedvvel munkálkodott az apát mellett, a rábízott feladatokat is lelkiismeretesen teljesítette, de önálló döntéseket hozni, az egész rend sorsáért felelni, az már nagyobb falatnak tűnt. Gondolatai csak a Benedictus alatt kezdtek visszatérni a pillanatnyi gondok felől a zsolozsmára. Kissé elszégyellte magát, és minden erejével igyekezett figyelni a liturgiára. (Zakariás éneke, a zsolozsma liturgiájának egyik fontos eleme.) A hajnali imaóra után Rajnalddal együtt a sebesülthöz igyekeztek. A vándor még mindig aludt.

Rengeteg vért vesztett, így kétségesnek tűnt a sorsa. A szanitéc óvatosan az oldalára fordította a beteget, hogy lecserélje a kötését. Ajándok segített megtartani a magatehetetlen testet. A seb még mindig csúful éktelenkedett a sebesült hátán, a varratok azonban nem engedték tovább szivárogni a vért. Gondosan a hátára fektették, majd hagyták tovább pihenni az éjszakai vendéget.

Az apáthoz siettek, aki saját kamrával rendelkezett a monostoron belül. A helyiséget az agg zárdafőnök, Fülöp rendkívül egyszerűen rendezte be. Egy asztal, ágy és egy kisebb szekrény állt csak benne. Az apát hosszú ideig nem akart külön lakni. Miután megválasztották, a többi szerzetessel lakott együtt a dormitóriumban. Csak miután az idő kezdte az egészségét emészteni, akkor költözött külön szobába. Egy szűk kis helyiséget választott magának erre a célra, amit a barátok addig leginkább lomtárnak használtak. A megvetemedett gerendák ódon szagot árasztottak magukból. Rajnald már többször megjegyezte, hogy a korhadt fa szagától átitatott levegő nem tesz jót az apátnak, Ajándok azonban felhívta a figyelmét, hogy ha a többi szerzetessel szív egy levegőt, az sem éppen egészséges. A szerényen megépített monostorban nem akadt más hely, ahová elhelyezzék a rend főnökét, így végül maradt a saját dohos szobájában.

Fülöp állapota semmit sem változott azóta, hogy ágynak esett. Néha egész éjszaka virrasztani kellett mellette, mert egyfolytában csak hörgött, nehezen vette a levegőt, és nem tudott pihenni.

Máskor hosszú órákra mély álomba merült, és a mellette vigyázó szerzetesek már-már azt hitték, hogy kilehelte a lelkét. Ajándok félresimította koromfekete haját, mely csapzottan a szemébe lógott, és közelebbről megvizsgálta a beteget. Sötétbarna szemében halvány szomorúság csillant fel, amint az aggastyán arcát kezdte fürkészni. Fülöp most békésen aludt, halkan pihegett, mintha csak épp szundítana. Rajnald is közelebb lépett, és feltűrte kámzsájának ujját. A ruha alól előbukkant izmos alkarja, mely még mindig arra emlékeztetett, hogy harcedzett férfi. Megfogta az apát karját, majd jobb tenyerét a szívére helyezte. Az öreg mellkasa alatt gyengén pumpált a központi szerv. Az idős test még nem adta fel a küzdelmet, de észrevehetően egyre gyengült. A két szerzetes szomorúan vette tudomásul, hogy egyelőre nincs mit tenni. Halkan becsukták maguk mögött az ajtót, és elindultak a refektórium felé. A nap már szépen világított, ahogy kiléptek az udvartérre.

Gyümölcsfák virágának illata fűszerezte a tavaszi reggel friss levegőjét.

Az ebédlőterembe lépve az asztalukhoz siettek, hogy elfogyasszák szerény reggelijüket. A barátok a rend előírása szerint némán fogyasztották el az eléjük tett eledelt. Étkezésüket leginkább a visszafogottság jellemezte. Napi két alkalommal ettek kétfogásos ételt valamilyen csemegével, például friss gyümölccsel. Az étkezés alatt Tamás végezte a felolvasást. A konyhaszolgálatra beosztott barát már előkészítette neki a kevert bort, ami a hetes felolvasónak járt. Tamás rögtön ajkához is emelte a kupát. Felnyitotta a Beszélgetések könyvét, és a soron következő passzushoz lapozott, majd hangosan és határozottan olvasni kezdett. A szerzetes fiatal arcán már kezdett kiserkenni a szakáll. Göndör barna haja tömötten lógott a szemébe. Némi izgatottság ugyan még mindig érződött a hangján, de a bor végül is teljesítette feladatát, és a második bekezdéshez érve már határozottan futtatta végig világoskék szemét a könyv elsárgult lapján. Ajándok gondolatai ismét a távoli gondok felé vándoroltak. Kissé elszégyellte magát, majd szándékosan visszarángatta elméjét Cassianus bölcs tanácsaihoz.

Az étkezés végeztével a barátok némán felálltak, és visszavonultak a dormitóriumba, hogy elcsendesedéssel és olvasással készüljenek a vasárnapi áldozatra. Az úrnapja békésen telt el.

Ajándok már azt gondolta, hogy a sebesült vándor soha nem fog felébredni, ám amikor completorium után Rajnalddal ismét megvizsgálták, az idegen arca kissé megrándult. A két szerzetes feszült várakozással leste a beteg minden rezdülését, várva, hogy magához térjen. Ajka már teljesen kicserepesedett, mivel öntudatlan állapotban csak nagyon nehezen tudták a szomját oltani. Végre megrebbent a szemhéja, és néhány pillanat múlva teljesen kinyitotta a szemét. Rajnald rögtön intett, hogy hozzanak neki friss vizet. Tamás elrohant a kerengő udvarán található kúthoz, és néhány

pillanaton belül ott is termett a friss vízzel. A beteg mohón kortyolta az ajkához tartott kupát, majd mikor sikerült valamelyest szomját oltani, ismét hátradőlt a vánkoson.

– Hozz neki egy kis bort is a pincéből – szólt Rajnald Tamáshoz. Az ifjú szerzetes kiment a kerengőbe, majd a klastromból kilépve a gazdasági épületek felé igyekezett. A gazdasági épületek mellett a pince is a zárdán kívül helyezkedett el. Tamás gyertyát gyújtott, és kezével a lángra ügyelve leóvakodott a lépcsőn. A hűvös levegő enyhén belehasított a tüdejébe, de a pinceillat kellemes érzéssel töltötte el. Megtöltött borral egy kupát, majd visszasietett a kolostorba.

– Igyekeztem, ahogy csak tudtam – mondta, miközben átnyújtotta a vinkóval teli edényt Rajnaldnak.

Ajándok ismét megtámasztotta karjával a beteg fejét, amíg Rajnald ajkához emelte a boros kupát.

A sebesült nagyot kortyolt a tüzes nedűből, amitől kissé felélénkült.

– Mióta fekszem itt? – törtek ki erőtlenül a szavak sérült ajkai között.

– Még egy napja sincs – válaszolta Rajnald.

– Hol szerezted ezeket a sebeket? – kezdte el faggatni Ajándok. Izgatottságát igyekezett visszafogni, nehogy kimerítse a beteget.

– A kolozsmonostori apátságnál szolgáltam az Urat – mondta a szerzetes kissé erőre kapva. – A nevem György. Megtámadtak minket. El kellett menekülnöm a zárdából – folytatta szaggatottan.

– A püspökségről támadtak meg újfent? – kérdezte Ajándok, aki tudta, hogy a kolozsmonostori apátság rengeteg konfliktus forrása. A zárda nem az erdélyi püspökséghez, hanem közvetlenül az esztergomi érsekséghez tartozott, ezért többször is fegyveres támadás célpontjává vált. Az erdélyi püspökök mindent megtettek annak érdekében, hogy hatáskörüket kiterjesszék rájuk.

– Ezúttal nem – válaszolta György, aki már fel tudott ülni a vánkoson. – Most sokkal komiszabb dolog történt. Betörtek a kutyafejűek – mondta elborzadva, amint felelevenedtek szívében az ostrom emlékei. Könny szökött sötétzöld szemébe, amint elvesztett társaira gondolt.

– A kutyafejűek – ismételte Rajnald szinte mélázva. Eszébe jutottak a gyerekkori rémtörténetek, legendák, amelyekkel a suhancokat riogatták, ha csintalanságon kapták őket. „Vigyáz, mert elvisznek a kutyafejűek!” – mondták mindig a felnőttek, hogy ráijesszenek a rosszcsontokra.