A mű eredeti címe:

The Disreputable History Of Frankie Landau-Banks

Fordította: Rudolf Anna

Copyright © 2008 by E. Lockhart

© Rudolf Anna, Hungarian translation, 2016

© Ciceró Könyvstúdió, 2016

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges

Elektronikus kiadás v.1.0.

ISBN 978-963-432-021-0

Kiadja Ciceró Könyvstúdió

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Till Katalin

Főiskolai barátaimnak, Kate-nek, Pollynak,
Cliffnek, Aaronnak és Catherine-nek,
akik mindent tudnak a golfpályás bulikról
és az éjféli kalandokról

TERHELŐ BIZONYÍTÉK

Richmond igazgató úr és az Iskolaszék elnöksége részére, Alabaster Előkészítő Akadémia

Én, Frankie Landau-Banks ezúton beismerem, hogy én voltam az egyedüli irányítója a Basset Hound Hűségrendje felforgató tevékenységeinek. Teljes felelősséget vállalok a Rend okozta fennakadásokért – beleértve a Könyvtár Nagyasszonyát, a Kutyusokat az Ablakban, az Ezernyi Eb Éjszakáját, a Céklabefőttes Forradalmat és a Guppi elrablását.

Értem mindezt úgy, hogy én írtam a direktívákat, hogy kinek mi a teendője.

Én, és egyedül én.

Teljesen mindegy, mit mondott el Porter Welsh a vallomásában.

Természetesen a Rend kutyái szabad akarattal bíró emberi lények. Feladatuk végrehajtása során a lelkiismeretfurdalásnak jelét nem mutatták. Nem fenyegettem vagy kényszerítettem őket semmiféle módon, és hogy végül úgy döntöttek, követik az útmutatásomat, nem azért tették, mert megtorlástól kellett volna tartaniuk.

Önök arra kértek, hogy áruljam el a nevüket. Erre minden tiszteletem mellett is nemet kell mondanom. Nem az én feladatom egységbe vonni jellemszilárdságukat.

Szeretnék rámutatni, hogy a Rend csínytevései többnyire társadalomkritikát fogalmaznak meg. És arra is, hogy a Rend tagjait valószínűleg önmagukra nézve sokkal kártékonyabb tevékenységektől vonták el az általam kezdeményezett elfoglaltságok. Így talán kimondható: cselekedeteim a közjót szolgálták, dacára mindazon kellemetlenségeknek, amelyeket Önöknek, kétségkívül, el kellett szenvedniük.

Természetesen megértem az iskolavezetés felháborodását az incidensek okán. Belátom, viselkedésem fennakadást okozott az Önök patriarchális intézményének zökkenőmentes működésében. Ennek ellenére mégis azt indítványoznám, hogy tekintsék a Hűségrend valamennyi projektjét azzal a felháborodással, amely elvárható a kreatív polgári engedetlenséget tanúsító diákokkal szemben, akik amellett, hogy tisztában vannak politikai szerepvállalásukkal, művészi kifejezőkészséggel is rendelkeznek.

Nem várom, hogy visszaítéljék viselkedésemet; mindössze annyit szeretnék: ne ítéljék el anélkül, hogy tágabb összefüggésében is megvizsgálnák.

Tisztelettel:

Frances Rose Landau-Banks

(2006/10.-es évfolyam)

2007. december 14.

HATTYÚ

Bár utólag, mindazon gaztettek fényében, melyeket azután követett el, hogy megkezdte a második évét a bentlakásos iskolában, közel sem volt olyan döbbenetes, mint jelenidőben, mégis komoly sokkot jelentett mindaz, ami Frankie Landau-Banksszel történt az elsős évet követő nyáron. Annyira mindenképpen fel tudta izgatni a kedélyeket, hogy Frankie konzervatív édesanyja, Ruth fölöttébb nyugtalanná váljék, és Frankie New Jersey-i szomszédságában számos fiú olyan gondolatokra (vagy akár cselekedetekre) ragadtassa magát, amik korábban meg se fordultak volna a fejükben.

Maga Frankie is zaklatott volt.

Májustól szeptemberig tíz centit és tíz kilót gyarapodott, mégpedig pontosan ott, ahol kellett. A vézna, esetlen gyerekből, akinek a tenyere túl nagy a karjához képest, aki a feje tetején pompázó rakoncátlan göndör barna szénakazlat hord, akinek az állkapcsa annyira kiáll, hogy a mindenbe belekotyogó Evelyn nagyi egyetlen alkalmat se mulaszt el, hogy megjegyezze: „ami a plasztikai műtéteket illeti, nem árt az ilyesmit még egyetem előtt elintézni”, hirtelen gömbölyödő idomú fiatal nővé vált, akinek nem klasszikus szépségét a fiúk kifejezetten vonzónak találták. Szögletes arca karaktert kapott, az alakja kikerekedett, és a jelentéktelen kislány nukleáris töltetű bombázóvá változott – s nem tett érte mást, mint hogy csöndben hintázott a kertvárosi függőágyban, Dorothy Parker-novellákat olvasott és limonádét ivott.

Tevőleges szerepet Frankie mindössze abban vállalt, hogy befektetett némi befésülhető hajbalzsamba, hogy megszelídítse göndörségét. Nem olyan fajta lány volt, aki a vakáció alatt újra akarja értelmezni önmagát. Teljesen jól elboldogult már tavaly is enélkül az Alabaster Előkészítőben, annak ellenére, hogy az iskolájuk (ahogy Frankie nővére, Zada rámutatott) olyan intézmény, ahol a fehér és angolszász protestánsok nagyjából tízszeres túlerőben vannak a többi protestánshoz képest, a katolikusok igyekeznek titokban tartani identitásukat, a „törzshöz” tartozók pedig legnagyobbrészt nevet változtattak, és Bernstein helyett, mondjuk, Burnsnek hívják őket.

Frankie éppen azért boldogult el az Alabasterben, mert Zada húga. Zada végzős volt, amikor Frankie kezdett, és bár soha nem volt éppen kiugróan népszerű, megvolt a stabil baráti köre, és a megalapozott hírneve, hogy megmondja a véleményét. Hagyta, hogy Frankie a tanév első részében az ő harmadikos és negyedikes barátaival lógjon, és nyilvánvalóvá tette mindenkinek, hogy Frankie nem védtelen, és nem szabad préda. Ha a szükség úgy hozta, Frankie leülhetett Zadához az ebédlőben, aki bemutatta őt az evezőscsapatnak, a lacrosse-csapatnak, a diákönkormányzat tisztségviselőinek és a vitaklub tagjainak. Ez utóbbiak közé később maga Frankie is becsatlakozott, és meglepően kemény versenyzőnek bizonyult.

Frankie a maga részéről azzal teljesítette az alku rá eső részét, hogy a tanév során nem hozta Zadát az elkerülhetetlennél többször kellemetlen helyzetbe. Úgy öltözött, ahogy Zada előírta, tisztességgel helytállt az óráin, és összebarátkozott egy csapat enyhén kocka elsőssel, akik nem voltak sem kirívóan idióták, sem kétségbeejtően szánalmasak.

Nyár végére, amikor búcsút intett a Berkeleyre induló Zadának, Frankie karcsú volt és formás, és volt benne annyi kakaó, hogy a tizenéves srácok megtorpanjanak az utcán, ha elhaladt mellettük. De ha pontosan szeretnénk nyomon követni Frankie úgymond kihágásainak történetét, fontos megjegyeznünk, hogy a testi érése, legalábbis eleinte, nem állt összhangban hasonló mentális fejleményekkel. Frankie távolról sem volt az a csaknem kriminális lángelme, aki életre hívta a Halak Szabadságjogaiért Mozgalmat, és aki felnőttként minden bizonnyal a CIA elnöki székébe ül, akciófilmeket rendez, űrhajókat tervez vagy esetleg (hogyha rossz útra téved) a szervezett bűnözés valamely egységének áll az élére. A második tanéve elején Frankie Landau-Banks nem úgy festett, mint a fentebb felsoroltak bármelyike. Olyan lány volt, aki szeret olvasni, még csak egy fiúval járt, örömét leli a vitaklubban, és műanyag csőrendszert telepít a terráriumba a futóegereinek. Bár kimagasló intelligenciája nyilvánvaló, nem volt gondolkodásában semmi szokatlanul becsvágyó vagy éppen furcsa.

A kedvenc kajája a guacamole volt, kedvenc színe pedig a fehér.

Még soha nem volt szerelmes.

EGY VÉLETLEN TALÁLKOZÁS, AMELY UTÓBB DÖNTŐ JELENTŐSÉGŰNEK BIZONYUL

Miután Zada elköltözött a Berkeleyre, Frankie és az édesanyja már másnap leutaztak a Jersey-partvidékre, egy hosszú hétvégére, Frankie két elvált nagybátyjával és három unokatestvérével. Kibéreltek egy rozoga, öt hálószobás házat egy betonozott, aprócska telek kellős közepén, alig két sarokra a strandtól és a parti sétánytól.

Frankie unokatesói tíz és tizenhárom év közöttiek voltak. És csupa fiú. Frankie szemében egy komplett falkára való elviselhetetlen jószág, akiknek tevékenysége egymás csépelésében, kajadobálásban és fingásban merült ki, és persze a Frankie holmija közti matatásban, amennyiben elmulasztotta kulcsra zárni a szobája ajtaját.

Minden áldott nap levonszolták a nyugszékeket, takarókat, pereceket, több doboz sört (a nagybácsiknak), több doboz gyümölcslét és mindenféle sportszereket a partra, ahol mintegy hat órára letelepedtek. Frankie nem olvashatta békén a regényét úgy, hogy ne pakoljanak tarisznyarákot a térdére, ne zúdítsanak egy vödör tengervizet a hasára és ne löttyintsenek szőlőlevet a törülközőjére. Nem úszhatott úgy, hogy ne próbálta volna valamelyik unokaöccse elkapni a lábát, és képen fröcskölni. Nem ehetett úgy, hogy ne csípjen el egy-egy szál sült krumplit valamelyik fiú a tányérjáról, és ne rúgjon homokot az ételébe.

A nyaralás utolsó napján Frankie a takaróján feküdt és a kopaszodó, enyhén potrohos nagybátyjait hallgatta, akik a New Jersey Sakálok másodosztálybeli baseballidényét vitatták meg. Frankie édesanyja az egyik nyugszéken szunyókált. Az unokatesók, legalábbis akkor éppen, mind a vízben voltak, versenyeztek, hogy ki tudja tovább visszatartani a lélegzetét, és időnként próbálták vízbe fojtani egymást.

– Bemehetek a városba? – kérdezte Frankie.

Ruth a homlokára tolta napszemüvegét, és a lányára hunyorgott.

– Mire föl?

– Járni egyet. Venni egy fagyit. Vagy pár képeslapot – válaszolta Frankie. El akart szabadulni tőlük. Az összezártságtól, a sport-eszmecseréktől, a fingástól és egymás csépelésétől.

Ruth az egyik bátyjához fordult.

– Ben, az a város? Mennyire lehet, nem valami tizenöt saroknyira innét? Szerinted mennyi lehet?

– Annyi, tizenöt sarok – erősítette meg Ben bácsi. – Nem kéne egyedül mennie.

– Én aztán el nem kísérem. – Ruth visszapottyantotta a napszemüvegét az orrára. – Azért jöttem, hogy a strandon lustálkodjak, nem azért, hogy képeslapokat nézegessek a turisták között.

– El tudok menni egyedül – mondta Frankie. Amúgy se akarta, hogy Ruth vele menjen. – Tizenöt sarok még nem a világ vége.

– Járkálnak erre rossz arcú fazonok – figyelmeztette Ben bácsi. – Atlantic City alig pár mérföldre van innét, északra.

– Nyuszi, nem ismered a környéket – mondta Ruth.

– A Sea Line Avenue 42-ben lakunk – válaszolta Frankie. – Az Oceanview-n balra fordulok, és onnantól egyenesen megyek tovább a boltokig. Voltam Paul bácsival vásárolni, emlékszel?

Ruth elhúzta a száját.

– Nem tartom jó ötletnek.

– Miért, szerinted mi történhet? Nem szállok be idegen férfiak kocsijába. Van nálam mobil.

– Nem ismerjük ezt a várost – mondta Ruth. – És nem nyitunk erről vitát.

– De miért, szerinted mi történhet?

– Ne menjünk bele.

– Szerinted hogy megyek át az utca túloldalára, mikor Alabasterben vagyok?

– Nyuszifül.

– Csak mert át szoktam kelni az utcán akkor is, mikor nem vagy ott, anyu. Ha nem tudnád.

Paul bácsi szólt közbe.

– Engedd el, Ruth! Én is elengedtem Paulie Juniort tavaly, pedig még csak tizenkettő volt, és nem lett semmi baja.

– Na, látod! – Frankie az anyjára nézett.

– Maradj ki ebből, Paul – csattant fel Ruth. – Ne nehezítsd meg az életemet!

– Paulie Junior besétálhat a városba, de én nem? Paulie Junior még mindig piszkálja az orrát. Micsoda kettős mérce!

– Nem az – tiltakozott Ruth. – Hogy Paul mit enged Paulie Juniornak, az ő dolga, és hogy én mit engedek neked, az az enyém.

– És úgy kezelsz, mint egy kisgyereket.

– Dehogyis, Nyuszi. Úgy kezellek, mint egy nagyon vonzó, ámde nagyon fiatal kamaszlányt – szögezte le Ruth.

– Akinek nincs agya.

– Aki talán nem mindig a legjobb döntéseket hozza – helyesbített Ruth.

– Pontosan mióta is van baj a döntéseimmel?

– Amióta be akarsz menni a tizenöt saroknyira levő városba, noha nem ismerjük a környéket, és egy megkötős bikini van rajtad. – Ruthnak mostanra elromlott a kedve. – Már bánom, hogy elengedtelek Zadával fürdőruhát venni. Komolyan, Frankie, gyakorlatilag nincs rajtad ruha, bemész a városba és eltévedsz… akkor mégis mit gondolsz, mi történik?

– Felhívlak a mobilomról.

– Nem erről beszélek.

– És akkor? Ha nem lennék vonzó, elengednél? – kérdezte Frankie.

– Ne gyere ezzel!

– És ha megállok a háznál, és magamra dobok egy ruhát?

– Frankie!

– Ha fiú lennék, akkor elengednél?

– El akarod rontani a nyaralásunk utolsó napját ezzel a veszekedéssel? – csattant fel Ruth. – Ezt akarod?

– Nem.

– Akkor ne feleselj! Tedd túl magad rajta, és élvezd a strandolást!

– Oké. Járok egyet a sétányon. – Frankie felkelt, beügyeskedte a lábujjait a papucsába, felkapta a táskát, amiben a tárcája volt, és nagy léptekkel átvágott a homokon.

– Egy órán belül érj vissza! – kiáltott utána Ruth. – És hívj fel, ha késni fogsz!

Frankie nem méltatta válaszra.

Nem arról volt szó, hogy képeslapokat akart volna venni – vagy hogy annyira bement volna a városba. Nem is arról, hogy Ruth túl sok szabályt állítana; nem is arról, hogy Paulie Junior tavaly elmehetett.

Az volt a baj, hogy számukra – Ben bácsi, az anyja, de talán még Paul bácsi számára is – Frankie Nyuszifül volt.

Nem olyan ember, aki intelligens, képes tájékozódni, és tudja használni a mobiltelefont. Nem olyan ember, aki meg tud oldani egy problémát.

Még csak nem is olyan ember, aki el tudna gyalogolni tizenöt saroknyira díszkíséret nélkül úgy, hogy ne gázolja el egy autó.

Számukra ő egyszerűen Nyuszifül.

Ártatlan.

Védelmezésre szoruló.

Jelentéktelen.

*

Egy fél órával később, nagyjából kétszáz méterrel odébb a sétányon, Frankie vacogott abban a megkötős bikiniben. Már megette egy csokis jégkrém felét, mikor beborult az ég. Most rázta a hideg az édességtől, de majdnem öt dollárt fizetett érte, és nem bírta rászánni magát, hogy kidobja.

Ragadt a keze, és nagyon örült volna, ha van nála egy pulcsi.

– Megeszed azt még?

Frankie odafordult. A deszkázott sétány szélén tizenhét év körüli, izmos, homokszőke hajú fiú ült és lógatta a lábát. Apró, barátságos tekintetű szemét hunyorgatta a szélben, az orra szeplőktől volt pöttyös.

– Túl hideg van.

– Megkaphatom?

Frankie döbbenten bámult rá.

– A mamád nem tanította meg, hogy nem illik kéregetni?

A srác elnevette magát.

– Próbálkozott. De úgy tűnik, nem vagyok idomítható.

– Komolyan olyan jégkrémet akarsz, amit már összenyalogatott egy idegen? Elég undorító.

– Az bizony – ismerte be a fiú, és a kezét nyújtotta a pálcikáért. – De csak egy kicsit. – Frankie odaadta neki.

A fiú kinyújtotta a nyelvét, és a fagyihoz érintette. Aztán lehajtogatta a papírt a pálcikára, és az egészet a szájába dugta.

– Így. A nehezén már túl vagyok, most már csak az én nyálam borítja az egészet. És szereztem egy jégkrémet ingyen.

– Egészségedre.

– El se tudod képzelni, mit meg nem tesznek az emberek, ha megkéred őket rá.

– Amúgy se akartam megenni.

– Tudom – vigyorgott a srác. – De lehet, hogy akkor is nekem adod, ha akartad volna. Csak azért, mert olyan szépen kértem. Nem gondolod?

– Azt gondolom, hogy jó nagy adag hücpe{1} szorult beléd. Csak vigyázz, meg ne ártson!

– Nem bírom, amikor kárba vész a kaja. És mindig éhes vagyok.

A fiú felvonta a szemöldökét, és Frankie hirtelen úgy érezte, az anyjának igaza volt a bikinit illetően. Egyáltalán nem elégséges öltözet.

Gyakorlatilag fehérneműben ácsorogva beszélgetett egy idegen sráccal.

Vagyis valamiben, ami kevesebbet takar, mint a fehérneműje.

Egy helyes sráccal.

– Hányadikba jársz? – kérdezte Frankie. Be akart dobni valami hétköznapi témát.

– Most megyek tizenkettedikbe. Te?

– Tizedikbe.

– Jézusom, még csecsemő vagy!

– Ne mondj ilyet!

– Oké. – A fiú vállat vont. – De azt hittem, idősebb vagy.

– Hát nem vagyok.

– Hova jársz suliba?

– Észak-Massachusettsbe. – Frankie azt a választ adta, amit az Alabaster diákjai mindig szoktak, ha nem akarnak hivalkodni vele, hogy az ország egyik legdrágább, legmagasabb tanulmányi követelményeket támasztó magániskolájába járnak. Valahogy úgy, ahogy a Yale hallgatói is azt mondják, hogy New Havenben tanulnak.

– És ott hová?

– Miért, járatos vagy Észak-Massachusettsben?

– Valamennyire. Én a Landmarkba járok New Yorkban.

– Mhm.

– Én megmondtam. Most te jössz.

– Alabasternek hívják.

– Döbbenet! – Mosoly villant fel a srác arcán.

– Micsoda?

– Ugyan már. Mindenki hallott az Alabasterről. Exeter, Andover, Alabaster. A nagy egyetemek előkészítő akadémiáinak triumvirátusa.

– Végül is… – Frankie elvörösödött.

– Csak ma délutánra jöttem le ide. A városból – magyarázta a srác.

– Egyedül?

A fiú megvonta a vállát.

– Aha. Összekaptunk a menstruációs egységgel.

– A micsodával?

– Anyámmal. A menstruációs egységgel, a szülőegységgel, érted.

– Berágtál az anyukádra, úgyhogy eljöttél idáig egyedül, és fagyit lejmolsz csajoktól?

– Így valahogy.

Frankie telefonja megzizzent a táskájában.

– És ha már anyákról beszélünk… – sóhajtott. Előásta a telefont. – Az enyém tombol éppen.

– Hol a csodában vagy? – tudakolta Ruth. – Itt jövök a sétányon, és nem látlak sehol!

– Itt vagyok a fagylaltosnál. Mi történt?

– Paulie Junior rálépett egy medúzára. Szedelődzködünk. Melyik fagylaltosnál vagy? Legalább ötöt látok.

– Egy pillanat! – Frankie nem akarta, hogy Ruth meglássa ezt a fiút. Ezt a szellemes, furcsa fiút, akivel valószínűleg nem kellett volna szóba állnia. És azt se akarta, hogy a fiú találkozzon az anyukájával. – Rángatják a pórázomat – mondta a srácnak, és kezet nyújtott. – Mennem kell.

A fiú tenyere meleg volt, a kézfogása határozott.

– Sok sikert a suliban! – mondta. – Remélem, összefutunk valamikor.

– Frankie? Frankie! Kivel beszélgetsz? – Ruth hangja ugatva hallatszott a telefonból.

– Nem nagyon fogunk összefutni – nevetett Frankie, és elindult a sétányon. – Hiszen New Yorkban élsz.

– Vagy igen, vagy nem – kiáltott utána a fiú. – Ugye Alabastert mondtál?

– Azt bizony.

– Akkor jó.

– Mennem kell. – Frankie a füléhez emelte a telefont. – Anyu, jövök visszafelé. Öt percen belül ott vagyok. Le tudnál higgadni?

– A viszontlátásra! – ordított a srác.

Frankie visszakiáltott:

– Remélem, ízlett a jégkrém!

– A vaníliát jobban szeretem! – kiabált utána.

De amikor Frankie megfordult, hogy visszanézzen rá, a fiúnak már nyoma sem volt.

ÖREGFIÚ

Frankie édesapja, Franklin fiút akart, akit elnevezhet maga után. Mivel azonban Ruth negyvenkét éves volt, amikor Frankie született, be kellett látnia, hogy valószínűleg nem fogja megkapni. Így aztán úgy határozott, az újszülött kislányt úgy kell elnevezni, hogy a neve a lehető legközelebb álljon a Frankhez. Így lett belőle Frances, és aztán úgy nevezték, ahogy.

Seniort ekkor kezdték Seniornak hívni, ami teljesen meg is felelt neki.

Amikor Frankie ötéves volt, a szülei elváltak. Ruth úgy találta, hogy Senior egyszerre veszi semmibe az ő értelmi képességeit és személyes törekvéseit. Seniort (fehér, angolszász, protestáns, ateista) frusztrálta Ruth hithű zsidósága, és úgy érezte, két kislánnyal és egy időről időre házsártos feleséggel állandó kapcsolatban állni olyan terhet jelent, ami káros következményekkel jár mind a golfozási képességeit, mind pedig az orvosi pályán felívelő karrierjét illetően (amely utóbbi egyébként sem volt olyan fényes, mint szerette volna). A válás után Ruth a gyerekekkel New Jerseybe költözött, hogy közelebb legyen a családjához, Senior pedig Bostonban maradt, és nemcsak a szavát állta, miszerint havonta egyszer meglátogatja a gyerekeit, hanem a bentlakásos iskola számláit is.

Senior Banks foglalkozása szerint tüdőspecialista volt, mentalitásában azonban sokkal inkább Öregfiú: jobban izgatta a kapcsolatápolás a Borostyán Ligás egyetemi{2} cimboráival, mint a páciensei betegségei. Ő maga is az Alabasterbe járt (amikor az még szigorúan fiúiskola volt), onnan pedig a Harvardra, pontosan úgy, mint az ő apja is, aki Alabasterből ment a Harvardra.

Az Öregfiú nagyjából annyit tesz, hogy öregdiák, de Frankie úgy találta – már a második gimnáziumi évében kibontakozó intellektuális robbanását megelőzően is –, a szó ellentmondásossága szembeötlő. Senior identitásában még mindig gyermekévei voltak a legmeghatározóbbak. Az egykori iskolatársai maradtak a legjobb barátai. Velük járt golfozni, őket hívta meg egy-egy italra, az ő vidéki házaikat látogatta meg, ha nyaralni ment. Ők voltak azok, akiket beajánlott egy-egy állásra; ők irányítottak hozzá betegeket, ők kérték fel műpártoló egyesületek kuratóriumába tagnak; ők kapcsolták össze újabb emberekkel. A magánpraxisa nagyságrendekkel jövedelmezőbb lett a válása óta eltelt egy évtizedben.

Amikor Frankie a második évét készült megkezdeni, Ruth és ő összeszedték Seniort Bostonban, hogy közösen tegyék meg az autóút utolsó szakaszát. Bár viszonylag csekély mértékben vett részt lányai életében, Frankie édesapja semmi pénzért el nem mulasztott volna egy lehetőséget, hogy a régi iskolájában sétálgatva emlékezhessen a régi szép időkre. Ruth és ő kényszeredett és megjátszott jóindulattal próbáltak egymás iránt viseltetni, amíg a kocsi Massachusetts északi része felé tartott.

Vezetés közben Senior arról áradozott, hogy annak idején a befagyott halastavon korcsolyáztak, és mindig focimeccsekre jártak.

– Ezek életed legnagyszerűbb évei! – bömbölte. – Most köttetnek meg azok a barátságok, amelyek egész életre megmaradnak! Ezek az emberek szereznek majd állást neked, te pedig őnekik. Ez a kapcsolati háló nyit majd határtalan lehetőségeket számodra, Nyuszifül! Határtalan lehetőségeket!

Ruth sóhajtott.

– Senior, igazán! A munkahelyek most már sokkal demokratikusabban működnek.

– Ha annyira megváltozott a világ – horkant fel Senior –, akkor miért fizessem ki az Alabaster tandíját?

– Hogy a gyerek tisztességes oktatást kapjon?

– Nem az oktatásért fizetek. Azt évente tízezer dollárral kevesebbért is megkaphatná. A kapcsolatokért fizetek.

Frankie édesanyja megvonta a vállát.

– Csak annyit kérek, hogy próbáld kicsit visszavenni az elvárásaidat. Hadd találja ki Nyuszi maga, hogy mi a jó neki.

– Anyu, hahó! – szólalt meg Frankie a hátsó ülésen. – Ki tudok állni magamért.

Senior meghúzta a kávéstermoszt.

– Csak gyakorlatias vagyok, Ruth. A világ már csak ilyen. Bekerülsz a klubba, klubtag leszel, és ettől könnyebbé válik az életed. Akkor már pofonegyszerű megtalálni a megfelelő embereket, hogy elérhesd azt, amit el akarsz érni a világban.

– Nepotizmus.

– Nem nepotizmus, egyszerűen csak így működik a világ. Mindenki olyan embereket akar felvenni, akiket ismer, az iskolák olyanokat akarnak felvenni, akiket ismernek – mi sem természetesebb. Frankie most választja ki azokat, akikhez tántoríthatatlanul ragaszkodni fog – és mások ugyanilyen tántoríthatatlanul ragaszkodnak majd őhozzá.

– Apu! Már egy évet jártam oda. Úgy csinálsz, mintha még soha be se tettem volna a lábam a suliba.

– Nekem is másodikban kezdődtek el igazán történni a dolgok.

Frankie azt gondolta: szegény Senior. Nincs is élete. Csak emlékei vannak egy régi életről. Milyen szánalomra méltó.

Aztán azt gondolta: nincsenek is barátaim az Alabasterben, olyanok biztos nincsenek, akiket akár csak megközelítőleg kedvelnék annyira, mint amennyire Senior még mindig imádja a régi iskolatársait.

Talán én vagyok a szánalomra méltó.

Aztán azt gondolta: ez az egész klubtagságos dolog baromság.

Aztán azt gondolta: szeretnék a Harvardra járni.

Aztán azt gondolta – mert alapvetően erre gondolt legtöbbször az Alabasterbe tartó autóúton: vajon idén észrevesz Matthew Livingston?

ALABASTER

Az Alabaster fekvéséről és elhelyezkekedéséről, tanulmányi követelményeiről és a kapcsolódó sporttevékenységekről az eljövendő oldalakon kizárólag annyira számolunk be, amennyire feltétlenül szükséges. A Basset Hound Hűségrendje, a Halak Szabadságjogaiért Mozgalom és valamennyi további ál-szervezet működésének megértéséhez a legcsekélyebb mértékben sem járul hozzá, ha tudjuk, hogy Frankie Landau-Banks moderntánc-órára jár és versenyszerűen frizbizik, noha egyébként mindkettőt teszi. Nem fontos az sem, hogy eredendően latin fakultációra jelentkezett, mert az édesapja úgy találta, az biztosan hasznára válik. És az sem érdekel bennünket, hogyan rendezte be a szobáját az internátusban.

Egy dolgot azonban elengedhetetlen leszögeznünk: számos tekintetben Frankie Landau-Banks teljesen hétköznapi lány volt, ahogy az ma is. Szerette a szép ruhákat, és örült, hogy nőtt annyit a nyáron, hogy feltétlenül szükséges volt tanévkezdés előtt alaposan bevásárolnia. Ha vásárolni ment, megvette az In Touch sztármagazint, és mindenféle bugyutaságot tudott a hírességekről. Idétlenül vihogott, ha valami nagyon szórakoztatta, vagy ha zavarban volt. Népszerű emberek társaságában zavarba jött, és nem bírta eldönteni, vajon jól néz ki vagy undorító szörnyszülött, mert gyakran akár egyetlen óra leforgása alatt mindkettőt igaznak érezte. Tizedik elején hiányzott neki a nővére, sokat idegeskedett a geometriaórája miatt, és nagy erőkkel próbálta elkerülni Portert (azt a másodikost, aki a Kémek Klubjának tagja, a lacrosse-csapatban játszik, és akivel az előző tanévben októbertől májusig együtt járt), és helyette olyan idősebb fiúk után epekedett, akik azt se tudták, hogy Frankie a világon van.

Egészen pontosan Matthew Livingston után.

*

Néhány további tény az Alabasterről, amelyek tényleges jelentőséggel bírnak jelen krónika szempontjából:

1. Frankie internátusi szobatársa, Trish, szeplős volt, szőke és lóbolond. A nyár első felét az Outward Bound kalandtáborában töltötte, a második felében a Nantucket szigeten önkénteskedett egy lovardában. Trish ahhoz az embertípushoz tartozott, aki mindenkivel jól kijön, de a fiúján, Artie-n kívül senkivel sincs igazán közeli viszonyban. Trish a pszichológia, a vitaklub és a sütés iránt érdeklődött, lacrosse-t és gyeplabdát játszott, és a sorsa könyvében meg volt írva, hogy felnőttként majd Kennebunkportban vagy egy hasonló óceánparti kisvárosban lesz háza. A fogsora, bár fogai fehérek és szabályosak voltak, mégis úgy festett, mintha kicsit túl széles lenne a szájába.

2. Artie, Trish barátja az Audiovizuális Technológiai Szakkör (ATSZ) oszlopos tagja volt, ami azt is jelentette, hogy az iskola jó pár épületéhez van kulcsa.

3. Az egész Alabasterben volt hálózat, és minden szobában wifi. Minden diák rendelkezett saját laptoppal (a tandíj magában foglalta az árát) és egy alabasteres e-mail címmel.

4. Az Alabaster területén, mint bármelyik másik, Borostyán Ligás egyetemekre diákok tömegeit kitermelő előkészítő akadémián, rengeteg épület állt, és ezek legtöbbje számunkra a legkevésbé sem érdekes. Meg kell azonban említeni a következőket:

a. egy régi és elég lepusztult színházépület, amelyet sokszorosan túlragyog

b. az újonnan épült összművészeti központ;

c. az alapító egykori otthonában kialakított emlékház;

d. egy kápolna, amelynek hatalmas ólomüveg ablakai Jézus Krisztus megfeszítését, Szűz Mária többrendbeli képmását és számos szentet ábrázolják – ebben tartják minden hét elején az iskolagyűlést, amelyen a megjelenés kötelező;

e. egy régi tornacsarnok (jelenleg ki van ürítve és le van zárva, felújítás előtt áll);

f. egy új tornacsarnok, benne a létező legmodernebb sziklamászófallal; és

g. a Hazelton Könyvtár, az iskola épületeinek ékköve, a tetején hatalmas, fénylő kupolával.

5. Az iskola főépületében – csakúgy, mint számos másik kiemelt helyszínen – hajdani iskolaigazgatók, kiemelkedő oktatók, irodalmi alakok és iskolatanácsi elnökök nagyszerű portréi lógnak, vitathatatlan, bár kissé nevetséges méltósággal. Valamennyi portré férfiakat ábrázol.

6. És végül: a tizenkilencedik század végén emelt épületeket a gőzkazán fűtéscsövei kötötték össze, azaz karbantartó-folyosók húzódtak a föld alatt, amelyeknek egyedüli célja volt, hogy a kisnyomású gőzvezetékekhez szervizeléskor hozzá lehessen férni. Ezek a folyosók le voltak zárva, és a házirend szigorúan tiltotta a diákok belépését. De ha nem lehetett volna valamiképp mégis bejutni a folyosókra, nem lenne történet sem, amit elmesélhetnénk.

A KOCKAKLUBOK KONGLOMERÁTUMA

Következzék egy sokatmondó anekdota Frankie Landau-Banksről:

A gimnázium első évében, októberben történt, hogy a Sakk-kör, a Kémek Klubja, a Tudományos Diákolimpikonok, a Dísznövénykertészek Egylete, a Szerepjátékosok és a Földrajz-válogatott, illetve még néhány másik társaság úgy döntött, hogy viszonylag alacsony létszámú tagságuk érdekében összefognak. Tömörülésüket a Kockaklubok Konglomerátumának nevezték el, összedobták a pénzüket, és úgy határoztak, bulit szerveznek. A rendezvény egyik célja a tagtoborzás volt – a legtöbb elfoglaltság, amit kínáltak, igen keveseket vonzott –, de leginkább mégis társasági eseménynek szánták. DJ-t fogadtak, tortillacsipszet és hagymaszószt rendeltek, és elgondolkoztak, hogy esetleg még diszkógömböt is szerezzenek.

A Konglomerátumba kissé megkésve kapott csak meghívást a Vitaklub, amelyhez addigra már Frankie is csatlakozott. A Vitaklub tagjai, természetesen, vitára bocsátották, hogy el akarják-e fogadni a meghívást, vagy sem. Nem tartották magukat kockának, és egyébként valójában a többség sem tette őket ebbe a skatulyába. A Vitaklub ilyen szempontból kifejezetten hasonlított a Diákönkormányzathoz – aki nagyon menő, annak valószínűleg eszébe sem jut ilyesmivel foglalkozni, de a részvétel sem jelent egyet az azonnali társadalmi megsemmisüléssel.

Magát a bulit illetően egyesek azzal érveltek, hogy a vitázás igenis kocka-tevékenység, így pedig nyugodtan fel is vállalhatják tevékenységük ezen vonását is. Abban a pillanatban, hogy vitaklub helyett disputának nevezik, amúgy is azonnal úgy hangzik, mint amivel csak kockák foglalkoznak. Ezen túlmenően is, ha bármiféle ütőképességre szeretnének szert tenni a kockasági vádakkal szemben, akkor az egyetlen lehetőségük a skatulya újraértelmezése, hogy a kockaság és a menőség egymásnak szinonimái legyenek, ahogy a Szilícium-völgy egyes részein minden bizonnyal azok is.

– A reménytelenül nyomi kocka át kell hogy alakuljon menő kockává! – jelentette ki a fenti elmélet mellett érvelők egyik szószólója, míg valaki más rá nem mutatott, hogy a vádaskodás visszaverésére a lehető legkockább megoldás, ha fennhangon kijelentjük: nem vagyunk kockák. Ezután elmagyarázta, hogy a „legkockább” kifejezést érvelése utóbbi mondatának csak első felében használta pejoratív értelemben, ahogy ezt reményei szerint (bár biztosra nyilván nem merné venni) klubtársai is tökéletesen értették.

Az ellenzők azzal érveltek, hogy a Vitaklub törékeny, noha előnyös társadalmi megítélésének ilyesfajta kockáztatása aláásná egyes tagjainak pozícióját is. Ha a Földrajzválogatott tagjaival lépnek partnerségre, akik megrögzött orrpiszkálók és szellentők, az jelentős hanyatlást okozna a klub tagjainak kollektív morálját illetően, amely akár addig is fajulhatna, hogy az iskolai társadalomban fényesebb helyeket elfoglaló tagok kiszállnának a csapatból, csak hogy elkerülhessék a Konglomerátumban való részvételt. Ha pedig a vezetői közül számosan szednék a sátorfájukat, állították az ellenzők, annak a vitacsapat látná kárát. Elveszítenék azokat a versenyeket, amelyeket hagyományosan meg szoktak nyerni, lecsúsznának a ranglistán, és a klubtagok nem jutnának be a legjobb egyetemekre. Onnantól kezdve pedig megy az egész a kókusztejes-szarvasgombás languszta-krémlevesbe.

Végül Frankie szólalt fel, akinek akkor még jócskán fenekén volt a tojáshéj a csapattagság tekintetében, és rögtön véget is vetett a vitának.

– Két jelentős pontról mintha elfeledkeztünk volna – mondta, miután jelezte, hogy szólni kíván.

– És mik azok? – kérdezte Zada, aki a klub elnökeként moderátori szerepet töltött be.

– Először is – mondta Frankie –, ha állításunk szerint a célunk a Vitaklub társadalmi megítélésének szinten tartása vagy emelése, politikai szemlélettel kell gondolkoznunk önmagunkról.

– És?

– Rendkívüli károk okozására lehet képes egy nagy csapat, méltóságában megsértett kocka, most, hogy konglomerátumba tömörültek. Kimondott érdekünkben áll, hogy ne provokáljuk őket, ha bármiféle társadalmi érvényesülésre akarunk igényt formálni.

Egy pillanatra csönd lett.

– Nem jó ötlet felhergelni őket – magyarázta Frankie –, mert a jó ég tudja, mire képesek most, hogy összeálltak.

Még hosszabb csönd. Aztán Zada szólalt meg:

– Erős érv. Mi a másik?

– Buli lesz. Egy csomó mindenki részt vesz rajta, akit ismerünk. És meg vagyunk hívva.

– Tehát?

– Tehát az a kérdés, akarunk-e menni. Én a magam részéről szívesen elmennék a buliba.

Gyors szavazás következett, és a végére az Alabaster Vitaklubja formálisan is csatlakozott a Kockaklubok Konglomerátumához.

Amikor ezek után Frankie kilépett a folyosóra, az volt elsős pályafutásának legboldogabb pillanata.

*

Ezen a bulin ismerte meg Frankie Porter Welscht a Kémek Klubjából, és táncolt vele. A Kémek Klubjának tagjai mindenféle fejlett technológiai kütyüt igényeltek volna, mint például megfigyelőeszközök, ujjlenyomat-vevő berendezés és fémdetektor, de valójában nem volt birtokukban más, mint egy távcső és egy rendkívül apró fényképezőgép. Idejük legnagyobb részében John le Carré és Frederick Forsyth könyveit olvasták és vitatták meg. Amúgy is csak négyen voltak.

Porter tizenöt évesen már százkilencven centire nőtt. Lelapuló fekete haja volt és olyan izmai, ami az ő korabeli, nagyon magasra nőtt kamaszfiúk esetében is szokatlan. Nem volt nagy táncos, de ezt tudta is magáról, és időről időre olyan rémült képet vágott táncolás közben, mintha valójában el sem hinné, hogy táncol. Ráadásul egy lánnyal.

Frankie természetesen tudta, hogy kicsoda Porter. Az édesapja egy jelentős energiaszolgáltató vállalat élén állt, ami rendkívüli nyereséget hozott, de megkérdőjelezhető üzleti gyakorlata miatt gyakran írtak róla a New York Times hasábjain. (Az Alabasterben az emberek az ilyesmit tudták egymásról.) Több évvel korábban egy peres eljárást végül azért szüntettek meg, mert az esküdtszék nem tudott megegyezni, és most is folyamatban volt több másik ügye – de Mr. Welsch, minden hírhedtsége ellenére, sikeres vezérigazgató hírében állt. Porter volt a legkisebb a három gyerek közül, mindegyikük az Alabasterben tanult. Porter nővére, Jennie két évvel járt fölötte.

Porter megkérdezte Frankie-t, volna-e kedve együtt tanulni algebrát a könyvtárban másnap este, és ő igent mondott.

Nevetgéltek a leckéjük fölött (bőven nyolcadikos tananyag volt). Mindketten szívesen olvastak, valamint szerették az epres Menthost. Mielőtt még Frankie rájött volna, mi történik, Porter már hazafelé kísérte az internátusba, és egy utcalámpa alatt csókolóztak.

Frankie szerette. Olyan magas volt. Sokkal férfiasabbnak tűnt, mint a korabeli fiúk. Tetszett neki a rendetlen szobája a düledező könyvkupacokkal. Szívesen nézte a lacrossepályán, ahol Porter valódi sztárnak számított. Azt nem nagyon tudta elhinni, hogy a fiú is szereti őt, hiszen akkoriban leginkább úgy festett, mint egy gyerek, aki nem érzi jól magát a bőrében: csupa esetlenség, kiálló könyök és túl hosszú láb, éles állkapocs és borzas göndör haj; de Porter azt mondta, hogy szerinte Frankie vicces és gyönyörű a szeme.

Kellemes volt járni valakivel. Igaz, nem voltak „szerelmesek”, sőt a téma szóba sem került kettejük között, de Frankie és Porter hónapokig jártak. Frankie elment a lacrosse-meccsekre. Porter elment a vitacsapat mérkőzéseire. Imádni való e-maileket küldözgettek egymásnak, és minden szombat estét együtt töltöttek. Frankie megismerkedett a fiú családjával is, amikor eljöttek látogatóba a Szülők Nyílt Napjára (és igencsak meglepődött, hogy a papája kopaszodó és kedélyes fickó, amikor pedig Porter olyan iszonyodva beszélt róla). Fogták egymás kezét a moziban, és együtt ültek a menzán. Ők voltak a legtovább tartó pár az elsősök között.

Egészen május közepéig.

Május tizenkilencedikén Frankie rajtakapta Portert Bess Montgomeryvel, egy harmadikos lánnyal, akinek az arca szív alakú volt, és a magas fiúk a típusa.

Frankie zokogott.

Porter szabadkozott.

Frankie azt mondta, hogy soha többé szóba sem áll vele.

Azt várta, hogy Porter majd kopogtat az ajtaján, és a szájából egymás után bucskáznak elő a bocsánatkérések, de ez csak nem következett be.

MATTHEW

Másodév második napján, még mielőtt megkezdődött volna a tanítás, Frankie megpillantotta Matthew-t az iskolaudvar túlsó oldalán. Negyedikbe járt. Gödröcskés áll, készséges mosoly, zabolátlan sötét haj, fekete keretes szemüveg, ami külön kiemelte széles, nagyon széles vállát. Matthew a Livingston családhoz tartozott, ami azt jelentette, hogy az édesapjának napilapjai vannak Bostonban, Philadelphiában és Burlingtonban. Livingston apuka az előkelő társaság ismert alakja, a Fiatalkori Cukorbetegség Alapítvány kurátora, ahogy számos másik, arra érdemes, liberális jótékonysági szervezeté. A családfáját egészen Jamestownig, a gyarmatosítás idején elsőként alapított angol településig lehetett visszavezetni, de ezt Matthew ruhái alapján senki meg nem mondta volna. Mint az Alabaster valamennyi diákja, Matthew sem mutatta ki a vagyonát az öltözködésével. Kiszolgált vászonnadrágot viselt és vékony piros pólót, amit a hasánál leevett, ezeréves tornacipőt és ugyanazt a hátizsákot hurcolta, amire Frankie már előző évből is emlékezett. Ő szerkesztette az iskolai lapot, és az evezőscsapatban a nehézsúlyú nyolcas hajójában ült, a kulcsfontosságú ötödik padon. Ezenfelül arról volt még ismeretes, hogy késő esti bulikat szervez, amelyekben fontos szerep jut a golfautók meglovasításának.

Amikor Frankie másodikosként megpillantotta Matthew-t, épp az új tornacsarnok felé biciklizett, hogy ott a szobatársával, Trishsel találkozzon, és együtt ússzanak. Matthew az ösvényen trappolt, és Frankie annyira elmélyülten figyelte, hogyan mozdul a fiú csípője a széthordott világosbarna nadrág dereka alatt, hogy – ostoba, kislányos módon – elveszítette a biciklije fölött az irányítást, a fűre csúszott, és elesett.

Jaj. A lábát felhorzsolta, ráadásul égett, mint a rongy. Idiótának érezte magát – egészen addig, amíg Matthew Livingston (Matthew Livingston!) oda nem rohant hozzá, hogy a segítségére siessen.

Akkor hirtelen zseninek érezte magát. És nagyon szerette volna, ha a haja nem göndörödik ész nélkül a szeptemberi hőségben. Mert ez a fiú ott állt fölötte, a tekintetében csupa aggodalommal. Matthew Livingston!

– Jól vagy? – Matthew lerángatta róla a biciklit, és úgy dobta félre, mintha semmi súlya nem volna.

Frankie lenézett a lábára. A bokájánál vér csordogált. Megkönnyebbült, hogy sikerült valami viszonylag szellemeset mondania:

– Azt mondják: „olyan, mint a biciklizés, nem lehet elfelejteni” – vágta rá. – Aztán tessék.

Matthew elmosolyodott.

– Új lábat kaptál tanévkezdésre?

– Pontosan – bólogatott Frankie. – Még nem sikerült rendesen bejáratni. – Meglepően könnyű volt beszélgetnie Matthew-val. Tavaly két szót sem tudott kinyögni a közelében. – És nézd! – Frankie lebiggyesztette az ajkát. – Most jól összekoszoltam őket.

A fiú kinyújtotta a kezét, és felsegítette.

– Elsős vagy, ugye? Matthew Livingston.

– Nem. – Frankie-nek arcizma se rezdült, de bensője csordultig volt csüggedéssel. A fiú nem emlékezett rá.

– Tessék? – Matthew nem értette.

– Másodikos vagyok. Itt voltam tavaly is.

– Komolyan?

– Frankie vagyok. Zada Landau-Banks húga.

– Nem is tudtam, hogy Zadának van testvére.

Igazság szerint Zada többször is bemutatta Matthew-nak Frankie-t. Frankie még ült is vele (meg egy csomó másik emberrel) a menzán. Kétszer is. Egyik alkalommal, hogy bebizonyítsa az igazát, Matthew mindenkitől elkérte az asztalnál a lerágott kukoricacsöveket, hogy azokból, a műanyag tálcákból és kisméretű gyümölcsleves poharakból megépítse a Parthenon modelljét, csak azért, hogy aztán a háromnegyedénél lemondjon a projektről, mondván:

– Oké, ez túl undorító, úgyhogy kénytelen leszek beismerni a vereségemet.

A másik alkalommal, tavasz vége felé, Matthew és a haverja, Dean arról beszélgettek, hogy egy Alpha nevű valakivel átautóznak az egész országon. Bostontól San Franciscóig tervezték az utat, mégpedig úgy, hogy menet közben minden büfében megállnak.

– Fel fogjuk kutatni a tökéletes almás pitét – jelentette be Matthew.

– Vagy a meggyeset – tette hozzá Dean.

– Vagy a meggyeset. Vagy a citromhabosat. De a lehető legremekebb pitéket esszük majd, ez a lényeg. A tervem szerint öt kilóval nehezebben kezdjük majd a jövő tanévet.

– Filmet is forgathatnánk – tódította Dean. – Egész estés dokumentumfilmet, ahogy egész Amerikában pitét eszünk.

– Már ha túléljük.

– Na, igen. Alpha életveszélyes sofőr. Meséltük már, hogy össze akar hozni egy gyorsulási versenyt abban a suliban, bárhol van is az, ahova jár?