Vonnák
Diána

Látlak

Copyright © Vonnák Diána, 2021

Borítókép © Kirják József, 2019

A fényképek a szerző felvételei.

A szerző 2019-ben Móricz Zsigmond-ösztöndíjban
részesült.

Kiadja a Jelenkor Kiadó

Megjelent Budapesten 2021-ben

Felelős kiadó Sárközy Bence

Szerkesztette Nagy Boglárka

Olvasószerkesztő Hradeczky Moni

Borítóterv Féder Márta

Műszaki szerkesztő Rochlitz Vera

Elektronikus könyv Kiss András

ISBN 978-963-518-045-5

Ott leszek,
hol nélkül.
Te is,
mikor nélkül.

Kettőnk közül
majdnem szemközt ülök le.

TANDORI DEZSŐ

A figyelmemet követeli

Akklimatizáció

Konganak a harangok, vörös ruhás alakok suhannak el ágseprűkkel a kezükben, ébred a kolostor. Az udvar közepén egy kislány guggol, a szájából majdnem kiesik a nyalóka egy hirtelen vigyortól. Didereg a hajnal. Lavórok fölött kopaszra borotvált, nevető kislányfejek csillognak a szappanos víztől, a mozdulataik kicsit kapkodók, ott kellene már lenniük a reggeli recitáláson. Ilyenkor képtelen vagyok megkülönböztetni őket egymástól.

Nem tudom, mikor érkeztem. A felmondásom és az utolsó tanári értekezlet piros betűs ünnep lett az évben, de a mai dátumot még hozzávetőleg sem tudom. Összemosódik az ideút, a döntés után a készülődés lázas hetei, olyan voltam, mint egy ketrecbe zárt állat. A barátaim előtt addig mantráztam az indokaimat, míg el nem felejtettem az összes egyéb változatot, mióta pedig itt vagyok, csak az számít, hogy menni akartam. Azt mondtam, hogy inkább ott tanítanék, ahol értelme is van, hogy szegénynek lenni máshol is lehet. Hogy nem akarok gyereket, de otthon gyenge lennék nem beadni a derekam.

Aztán tényleg eljöttem. A jetlagből oxigénhiány lett, azóta pedig a kolostori monotónia miatt már csak arra emlékszem, ami mindennap megtörténik. Zöldségaprítás az ebédhez, adományt hozó falusiak, temetni vagy házasítani induló szerzetesek. A gerincemen őrjítő lassúsággal, mint az alpinisták, araszolnak felfelé a poloskák. Délutánonként szerzeteslányok nevető csapatai az iskolabuszban, lesütött szemük alatt ott villognak a titokban nézett szappanoperák képkockái, ziháló férfiak mellek közé súgott vallomásaival. Éjszakánként megnyugszom, pedig nem tudok aludni. Mégis, akkor nem látszanak a hegyek, nem zúgnak a generátorok, és a saját kezem sem látszik végre olyan fehérnek. Nappal zsong a kolostor, a magashegyi légszomj nem enyhül. Folyton rám lóg az ég, mint egy kivédhetetlen, arcra szorított nejlonzacskó.

Gyakran valami viszketegség kényszerít, hogy azt hazudjam, dolgom van. Bejelentem, hogy a városba kell mennem, pedig senki nem kérdez. Mikor reggelente iskolába mennek, úgyis kiürül a kolostor, csak az öreg szerzetesnők ülnek a konyhába húzódva. Eliszkolok. Hagyom magam eltévedni, a sebtében épülő házak között megdugnának a vendégmunkások, ha hagynám, nevetve nyúlnak a mellem felé, de közben egymásra néznek inkább, mint a szemembe. Jólesik a közönségességük a kolostor után, és szerencsére egyáltalán nem érdekli őket, hogy ki vagyok. Emelem a tétet, egyetlen nőként whiskyt rendelek, és rágyújtok az illegális kocsma-boltban. A reakciókon látom, hogy ezzel mindenkire kiterjedő szexuális ajánlatot tettem. Inkább gyorsan menekülőre fogom.

Szinte üres még a kolostor, amikor visszaérek, a homlokomat a hideg vályogfalra tapasztva győzködöm magam arról, hogy nem is olyan nagyok a hegyek. Hirtelen ujjakat érzek a tarkómon, valami tétova simítást a hajamon. A gyomromban megdobban a szívem. Aztán megnyugszom, csak a furcsa lány az, aki napok óta követ. Én is figyelem, nem is lehet nem kiszúrni a többiek között. Ha a szemébe néznél, mindig elfordul a tekintete, és a beszéde akadozó, mintha lélegzet helyett szavakkal zihálna. Kutyaként követi a többieket, akik legfeljebb unottan nyugtázzák a jelenlétét. A korát nem lehet megbecsülni, a kopasz fejek és a vörös ruha a gyerekség, felnőttség és öregség állomásaiba egyszerűsíti itt az embereket. Egymást tördelő kezei időnként görcsbe rándulnak, remegni kezdenek, és sosem tudom eldönteni, hogy a zavart mosoly az arcán butaság-e, vagy annyira erős hála, ami kiszorítja a gondolatokat. A többiek Dolmának szólítják. Most szabadkozva rám néz, a keze ott marad a kinyúló mozdulatban, aztán elfut, mielőtt megszólalhatnék.

Mennem kell, délutános angoltanár vagyok, órát tartok, de nyelvtan helyett inkább kérdezek. Az egyik kislány azért vette fel a cölibátust, mert nem akart férjhez menni, az apja és a bátyja is alkoholista, büdösek is, rosszabb napokon belé rúgnak. Sokszor hallom aztán, hogy mind ilyen. Egy másik lány azt mondja, egyszerűen a piros ruhák tetszettek neki, szépek, ahogyan lobognak a szélben. Viccelek, hogy nekem vörös a hajam, így aztán nem kellett szerzetesnek szegődjek, van, ami lobogjon így is. Nem reagálnak, a répa és a bíbor tényleg nem pont ugyanaz a szín. A kolostorban amúgy télen is mindig van mit enni, ezt is többen hangsúlyozzák mosolyogva. Dolma nem kérdez, sosem kérdez, a tekintete cikázik a mozdulataimon, lassan a tehetetlenségig feszélyez. A többiek eltúlzott mosolyokkal próbálják elterelni a figyelmemet, versengve kérdeznek, de csupa olyasmit, amire nincs mód válaszolni. Nomád volt a nagymamád? És a te országodban vannak buddhisták?

Reggel arra ébredek, hogy a szoba ajtaját ütemesen veri valami, erősebben, mint egy kopogtatás. Kinézek, Dolma fekszik hátrabicsaklott fejjel az ajtó előtt, papucsos sarkával az ajtó fáját rúgja, béka, akibe áramot vezettek, a szája sarkából hab folyik, a füzetei szamárfülesen hevernek a földön. A hangja most is egy szűkölő kutyáé, valami gyomormélyi panasz, kétségbeesetten néz, és mondana valamit, de a habzó szájzár miatt nincs hely a szavaknak. Csak a szeme jár körbe-körbe. Hogy érti-e, amit lát, azt lehetetlen megmondani. Lehajolok, hogy megfordítsam, nehogy a torkában felgyűlő nyáltól fuldokolni kezdjen, de az éppen felém ránduló keze a karomra fonódik, és úgy tart marokra szorítva, hogy mozdulni sem tudok. Így találnak ránk hosszú percek múlva a kisiskolás szerzeteslányok, arcukon rettenet és talán düh nyoma.

Orvost kell hívni, valaki telefonáljon, valakinek muszáj tudnia, van-e gyógyszere, akkor is, ha tőlem az egyetlen kórházban múltkor azt kérdezték, van-e saját tűm az injekcióhoz, vagy mehet a közös, de akkor is, valamit tenni kell, beszélek a levegőbe, a szavaim kuszák. Kifejtik az alkaromat a szorításból, Dolmába lassan visszatér a neurológiailag normálisnak mondott élet, csak még egy darabig eltart, mire ráélesít a valóságra a tudata, míg a habot letörli a szájáról, és megérti, hogy a többiek hova rángatják.

Engem visszatolnak a szobámba, az ajtót rám zárják, már így is túl sokat láttam. Ostobán nézek magam elé, sehová nem tudom kiengedni a bent ragadt szavakat, farkasszemet nézek a polcon az exem fényképével. Nem is az exem igazából. Ki most biztosan nem mehetek, játszani a szabályok szerint kell, és én most egy körből kimaradok. Jobb híján várom, hogy iskolába induljanak.

Kiszököm az első adandó alkalommal, émelyít a városban mindenhonnan kihallatszó recitálás, a részvétlenség tagolatlan zsolozsmája, a forgó imamalom, ami jogos büntetésként ünnepli a nyomort meg az értelmetlenséget. A muszlim negyed felé indulok, ahol mindig erőszakosak az árusok, de legalább az újjászületésben nem hisz senki. Végül nem jutok odáig, egy kihalt főút padkáján maradok, nézem a völgyben a folyó zöld szalagját a hegysivatag szürkéje előtt.

A délutáni órán kérdezek, de nem érdekelnek a válaszaik, Dolma sehol. Zavarban vannak, máshogy szorongat minket a reggeli rángatózás emléke, valami gombóc a torokban. Nyelni kellene-e vagy hányni, én még mindig nem tudom. Végül nagy nehezen elkezdik. Ő mindig ilyen, nem szabad közel menni hozzá, ha ez van, ott kell hagyni, és megvárni, ameddig elmúlik, hiszen mindig elmúlik, aztán felkel, letörli a nyálat az arcáról, mosolyog megint, kivert kutya, tulajdonképpen neki is jobb, ha félrenézünk. Magamat is idegesítem az erősködésemmel, hogy ehhez egyszerűen gyógyszer kell, és elmúlik. Vagy legalábbis nekünk lesz nyugalmunk, hogy a kötelezettségek körein rituálisan végighaladtunk, hogy azt tettük, amit tennünk kellett. Mosolyognak, nem győzködnek, hagyják, hogy kifulladjon a lendületem.

Éjszaka a kolostor lapos tetejére kiülve számolom a ki- és belégzéseket, a cigaretta narancssárga felizzásait. A hátamon érzem, hogy valaki figyel, de nincs erőm tudni akarni, hogy ki az. Alattam egy szamár kukázik a kolostorkapu előtt, jó fotótéma lenne, mint itt minden. Aztán hátra sem kell néznem, tudom, hogy ő az, ugyanazok az ujjak simítanak végig a hajamon. Szép, zihálja maga elé, hátulról valamit a kezembe csúsztat, aztán csak a papucsa csattogását hallom, ahogy elfut. Nem fordultam volna meg, igazán maradhatott volna. Lenézek, a kezemben egy nyalóka, a másikban közben kialudt a cigaretta. Kifújom a kevés füstöt, ami még bent maradt, próbálom elkapni a szamár tekintetét.

Préda

Hetek óta ez megy, én pedig teljesen tehetetlen vagyok. Mindig akkor érkezik, amikor épp kezd sok lenni a második, és idegesít, hogy már megint olyan smucig voltam, hogy fasírtot rendeltem a rántott hús helyett. Eddig mindig csak akkor jött, amikor egyedül ebédeltem, pedig ha kollégákkal jövök, mindig költekezem kicsit. Olyankor brassóit eszem, vagy cigánypecsenyét. Ha lezabálom a hasamat főzelékkel mások előtt, az mégiscsak vállalhatatlan. Ha nőkkel jövök, inkább salátát rendelek csirkecombbal, hogy lássák, nem csak egy érzéketlen disznó vagyok, aki szex közben tarkón böfögné őket fokhagymával. Sose lehet tudni. Ha másokkal vagyok, sütizek is. Szóval jobban járna, ha máskor jönne, de mindig ilyenkor jön, csak én meg ő meg a főzelékmaradék. És farkasszemet nézünk. Tudom, hogy miattam jön, hogy kiszúrt magának valami miatt, az időzítése elárulja, a testtartása is elárulja, minden kibaszott bajsza szála elárulja.

Mondanám neki, hogy néni, ne tessék már ennyire stikában csinálni, hát volt nekem is gyerekszobám, nem verném ki a balhét. De mindig gyorsan történik minden. Még rágok, tele a pofám fasírttal, egyszer csak felbukkan, és leül velem szemben, mintha találkánk lenne. Amúgy nem tűnik olyan szegénynek, nem szúrnád ki csak úgy, van három kardigánja, már kitanultam, azokat váltogatja. Öreg és aszott. Van pufikabátja és huzikocsija is. Na, az mindennek a nyitja. Mert leül, a szemembe néz, nem szól semmit, a szája konkávba süpped, biztos nincs elég foga, az orrán csak úgy virítanak a fekete mitesszerek. Aztán a szemét le se véve rólam, mintha meg akarna babonázni, egyszerűen elveszi a fasírtomat a jobb kezével, csak úgy kiemeli a főzelékből egy kurva szó nélkül, és enni kezdi. Nekem meg tele a pofám kajával és meglepetéssel, most mi a faszt csináljak, tényleg. Hatodszorra is meglep ez az arcátlanság, pedig igazán hozzászokhattam volna. Lopva mindig körbenéz azért, a szeme sarkából sandítgat a pincérlány felé, biztos fél, hogy ráordít valaki, hogy ez nem ételosztás, csókolom, arra ott vannak a krisnások. Mondjuk, én biztos ezt ordítanám, ha itt dolgoznék. Közben meg, bazmeg, a bal kezével elemeli a kenyeremet, és elsüllyeszti a huzikocsijába. Pedig ott van a jobbjában még a fél fasírtom, hihetetlen.

Szóval ma történt ez hatodszorra, három héten belül. Lapítja az ínyével a fasírtot, fogai tényleg csak dísznek vannak. Néha még a könnye is csorog közben, most sajnáljam? Nem is tudom, direkt csinálja-e, mint azok az óbégató bérkoldusok, vagy tényleg ilyen szar neki. Jó, valószínűleg tényleg elég szar. Aztán biccent felém, valamit makog is, de sosem értem, és lassan kicsoszog, mintha a világ legtermészetesebb dolgát csinálta volna. Én meg nem tudom, hogy kedves vagyok, vagy balek. Mint az elefánt a természetfilmben, akinek azok a fehér kismadarak a hátára ülnek, és eleszik a kajáját. Az meg melák, és hagyja. Legalább a néniből csak egy van. Ma elhatároztam, hogy végre csinálok valamit, hogy megszégyenítem, vagy adok neki pénzt, hogy menjen arrébb, vagy egyszerűen csak nem jövök többet egyedül, de nincs kedvem műmájerkedni a többiekkel, és brassóit vagy cézársalátát zabálni paradicsomfőzelék helyett. Úgyhogy megint a Főzelékfalóba jöttem, egyedül. Csak aztán elkalandozott a figyelmem, és véletlenül két fasírtot rendeltem, meg elvettem vagy öt szelet kenyeret. Na, így most jut is, marad is; nem tudom, észrevette-e a gesztust, igazából kurvára megköszönhetné. De csak bűvöl azokkal a ráncos szemeivel, a horpadós szájával, nézünk egymásra, ütemre rágjuk a fasírtot. Sejtésem sincs, szokott-e kezet mosni.

Nem tudok kikeveredni ebből az istennek se, már a kollégákat is igyekszem kikerülni, azt hazudom, ebédkor van láthatásom a gyerekemmel. Félek, azt hiszi majd a néni, hogy olyan jóban vagyunk, hogy bármikor jöhet, és csinálhatja a praktikáit, pedig ha mások előtt enné ki a kaját a tányéromból, akkor valószínűleg fel kéne mondanom, azt nem lehetne méltósággal elviselni. Ráadásul sokba van nekem ez az egész, már mindig túlrendelem magam, aztán néha nem is jön, akkor anyázok, hogy kárba megy az a sok jó ebéd, mert nekem azért vigyázni kéne a súlyommal. Ha viszont jön, és nem rendelek eleget, akkor kopog a szemem délután az irodában. Sosem tudtam kiállni magamért. Igazából átszokhatnék máshova, mehetnék a lányokkal a humusz bárba vagy a túloldalra a törökhöz. De valahogy nem megy.

Különben nem olyan számító a néni, nem lépi túl a keretét, mindig csak egy húst eszik, meg egy-két szelet kenyeret lop el. Szerintem a konyhások titokban már röhögnek rajtunk. Vagy azt hiszik, van egy hibbant nagyanyám. A múltkor vettem két üdítőt, még két szívószálat is állítottam bele, de nem fogta fel, hogy direkt neki van, én meg valahogy nem tudok sose megszólalni, mindig csak nézzük egymást, és zabálunk. Na akkor megbántódtam, azért ez hálátlanság volt tőle. Vagy lehet, hogy csak ostoba. Jobban belegondolva tényleg sajnálom, remélem, a saját anyám nem fogja ezt csinálni, ha nyugdíjba megy. Mondtam is neki, hogy adok pénzt, csak szóljon. Úgy meghatódott, hogy kisfiam, nincs még egy olyan angyal, mint te. Ennek a néninek meg lehet, hogy senkije sincs, vagy egy alkoholista fasz a gyereke. A férje is biztos verte. Bár az is igaz, hogy ha segítesz magadon, az isten is megsegít, én se a Rózsadombon nőttem fel, aztán mégis tisztes megélhetésem van. Na mindegy. Így legalább nem kell gondolkodnom, hogy melyik alapítványnak adjak pénzt, nincs kockázat, hogy ellopják. Tulajdonképpen lehetnék bőkezűbb is, beleférne, vehetnék neki néha egy saját adag kaját, külön tányérban, meg minden.

Mindjárt jön a karácsony, gondoltam, most van a legjobb alkalom bőkezűnek lenni, ki is terveltem mindent. Összehajtogattam egy ezrest kicsire, de úgy, hogy azért látszódjon rajta a Mátyás király, és egy kis átlátszó tasakba tettem. Aztán mikor rendeltem, szép óvatosan felemeltem a rántott párizsit, és a borsófőzelék tetejére tettem a pénzt, aztán vissza rá a húst. Nem is látszott semmi, olyan jól megcsináltam. Gondoltam, úgyis mindig csak a kezével kapja ki a kaját, egy kis rákenődött főzelék nem fogja visszatartani. Aztán észrevettem, hogy besétál, jól teletömtem a számat, hogy legyen mit rágni megint, nehogy valamelyikünk zavarba jöjjön a hallgatástól. Úgy is ment minden, ahogy elterveztem, felemelte a rántott párizsit, lopta volna már ki a kenyeret is, ahogy szokta, aztán láttam, hogy farkasszemet néz a Mátyás királlyal, és megremeg. Rám nézett, nem sírt, de úgy dobta vissza a kaját, mintha patkányhús lenne, a szája meg karikába nyílt, kicsi fekete üreget formázott. Egy szót se szólt, csak kihátrált, a huzikocsit vonszolva, és olyan megvetés volt a szemében, hogy nem tudom, miért, szégyelltem magam. Mintha nem is jót akartam volna tenni vele, úgy nézett rám a hülye vénasszony. Lehet, hogy a kenyerek közé kellett volna tenni a pénzt, nem tudom. A padló meg összerondítva, úgy látszik, dühömben földhöz vágtam a tányért. Most aztán kereshetek másik ebédlőt, tiszta szégyen.

Tartalom

A figyelmemet követeli

Akklimatizáció

Préda