Fordította

PATARICZA ESZTER

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Celeste Ng: OUR MISSING HEARTS

Copyright © 2022 by Celeste Ng

Hungarian translation © Pataricza Eszter, 2023

Európa Könyvkiadó, Budapest

Felelős kiadó Kuczogi Szilvia igazgató

Szerkesztette Rácz I. Péter

Kézirat–előkészítő Hack Orsolya

Korrektor Füredi Erzsébet

Művészeti vezető Tabák Miklós

Borítótervező Tabák Miklós

ISBN 978 963 504 803 8 (epub)

ISBN 978 963 504 804 5 (mobi)

www.europakiado.hu

www.facebook.com/europakiado

www.alexandra.hu

www.moobius.hu

A szerzőtől az Európa Könyvkiadónál megjelent:

Amit sohase mondtam el

Kis tüzek mindenütt

Családomnak

„A rettentő jezsovi években tizenhét hónapot töltöttem a leningrádi börtönök előtt kígyózó sorokban…

A mögöttem álló szederjes ajkú asszony… felocsúdva a mindnyájunkat jellemző fásultságból, suttogva – mert ott mindenki suttogva beszélt – azt kérdezte tőlem:

– Meg tudná ezt írni? És én azt feleltem:

– Meg.

Akkor valami mosolyféle derengett fel arcán, pontosabban azon, amit valaha arcának neveztek.”

ANNA AHMATOVA: Rekviem (1935–1940)

(Rab Zsuzsa fordítása)

A PAKTUM több mint egy törvény. Ez egy ígéret, amelyet egymásnak teszünk: ígéret arra, miszerint megvédjük amerikai eszméinket és értékeinket; ígéret arra, hogy azok számára, akik Amerika–ellenes eszmékkel gyengítik országunkat, mindez következményekkel jár.

– Tudjunk meg többet a PAKTUM–ról:

Útmutató Ifjú Hazafiaknak

I

A levél pénteken érkezik. Természetesen felbontva és újra lezárva, mint minden levelük, egy matricával: Az ön biztonsága érdekében átvizsgálták – PAKTUM. A levél zavart okozott a postán, a hivatalnok széthajtogatta a benne lévő papírt, tanulmányozta, majd átadta a felettesének, azt követően meg a főnöknek, de végül ártalmatlannak ítélték, és útjára bocsátották. Nem volt rajta feladó, csak egy hat nappal korábbi New York–i postabélyegző. A borítékon a neve – Madár –, ebből tudja a fiú, hogy az anyjától jött.

Már régóta nem hívta senki Madárnak.

– Apád apja után neveztünk el Noah–nak – mesélte neki egyszer az anyja. – A Madár kizárólag a te ötleted volt.

A szó, amit ha kimondott, úgy érezte, mintha ő lenne. Valami, ami nem a földre való, egy apró, fürge dolog. Egy kíváncsi csiripelés, egy olyan én, amely a széleinél összepöndörödik.

Az iskolának ez nem volt ínyére. „A Madár nem név”, mondták, az ő neve Noah. A tanítónője dühöngött:

– Nem válaszol, ha szólítom. Csak a Madár névre hallgat.

– Mert az ő neve tényleg Madár – jelentette ki az anyja. – A Madárra hallgat, ezért azt javaslom, hogy szólítsák így. Pokolba a születési anyakönyvi kivonattal! Minden értesítőnél, ami hazakerült, fogott egy Sharpie filctollat, kihúzta a Noah–t, és helyette azt írta a pontozott vonalra, hogy Madár.

Ilyen volt az anyja: forrófejű és félelmetes, amikor a gyermekének szüksége volt rá.

Végül az iskola engedett, bár ezután a tanítónő idézőjelbe írta a Madárt, mintha egy gengszter beceneve lenne. Kedves „Madár”! Kérlek, ne felejtsd el aláíratni édesanyáddal a meghatalmazást! Kedves Mr. és Mrs. Gardner! „Madár” tisztelettudó és szorgalmas, de tevékenyebben kell részt vennie az órákon. Csak kilencéves korában lett Noah, miután az anyja elhagyta.

Az apja szerint így a legjobb, és többé nem hagyja, hogy bárki is Madárnak szólítsa.

– Ha valaki így szólít – utasította –, javítsd ki! Mondd azt: „Elnézést, nem, nem ez a nevem.”

Ez volt az egyik a sok változás közül, ami az anyja távozása után történt. Új lakás, új iskola, új munka az apjának. Egy egészen új élet. Mintha az apja teljesen át akart volna alakítani mindent, hogyha az anyja valaha is visszatérne, azt se tudja, hogyan találja meg őket.

Tavaly hazafelé menet elhaladt a régi tanítónője mellett az utcán.

– Nahát! Szervusz, Noah! – mondta. – Hogy vagy manapság?

A fiú pedig nem tudta eldönteni, hogy önelégültség vagy szánalom volt–e a hangjában.

Most tizenkét éves; immár három éve Noah, de a Noah még mindig olyan érzetet kelt benne, akár egy halloweeni maszk, ami gumiszerű és esetlen, és nem igazán tudja, hogyan is viselje.

Szóval most, a semmiből: egy levél az édesanyjától. Úgy tűnik, mintha az ő kézírása lenne – és senki más nem hívná őt így. Madár. Ennyi év távlatából néha elfelejti a hangját; amikor megpróbálja felidézni, úgy elillan, akár egy árnyék, amely feloldódik a sötétben.

Remegő kézzel nyitja ki a borítékot. Három év egyetlen árva szó nélkül, de végre megérti majd. Hogy miért ment el. Hogy hol volt.

De belül nincs más, csak egy rajz. Egy egész papírlap, egyik szélétől a másikig tele rajzokkal, amelyek nem nagyobbak egy tízcentesnél: macskák. Nagymacskák, kismacskák, csíkosak, tarkák és szmokingosak, hetykén ülnek, nyalogatják a mancsukat, napfénytócsákban heverésznek. Igazából firkák, mint amilyeneket az anyja rajzolt s tett az uzsonnástáskájába sok évvel ezelőtt, és amilyeneket ő maga is rajzol néha a füzeteibe. Alig többek néhány ívelt vonalnál, de felismerhetőek. Elevenek. Ez minden – semmi üzenet, még csak szavak sem, csupán macskák sokasága, golyóstollal rajzolt kacskaringós vonalakkal. Valami motoszkál a fejében ezzel kapcsolatban, de nem igazán tudja megragadni.

Megfordítja a papírt, nyomra vezető jeleket keres, de a lap hátsó fele üres.

– Emlékszel bármire is az anyáddal kapcsolatban? – kérdezte tőle Sadie egyszer. A játszótéren ültek a mászóka tetején, a csúszda ásítva tátongott előttük. Ötödikesek voltak, ez az utolsó év, amikor még volt szünidő. Addigra már minden játékot kinőttek, ezeket kisgyerekeknek szánták. Szemben az aszfalton figyelték az osztálytársaikat, amint egymásra vadásztak: aki bújt, aki nem, megyek!

Igazság szerint Madárnak voltak emlékei, de nem volt kedve megosztani őket még Sadie–vel sem. Az anyátlanságuk kötötte össze őket, de egész más dolog történt velük. Más történt az anyjukkal.

– Nem nagyon – felelt a fiú. – És te jól emlékszel a tiédre?

Sadie megragadta a rudat a csúszda fölött, és felhúzta magát, mintha húzódzkodást végezne.

– Csak arra emlékszem, hogy hős volt – mondta.

Madár nem szólt semmit. Mindenki tudta, hogy Sadie szüleit alkalmatlannak ítélték a lány nevelésére, így került a nevelőszüleihez és az ő iskolájukba. Mindenféle történetek keringtek róluk: miszerint bár Sadie anyja fekete volt, az apja pedig fehér, kínai szimpatizánsok voltak, akik kiárusították Amerikát. Sadie–ről is mindenféle szóbeszéd járta: például hogy amikor a rendőrök érte mentek, hogy elvigyék, megharapta az egyiküket, és sikítozva szaladt vissza a szüleihez, így aztán bilincsbe verve kellett elhurcolni. Hogy ráadásul nem is a mostaniak voltak az első nevelőszülei. Többször is új helyet kellett keresni neki, mert annyi gondot okozott. És még az után is, hogy elvitték, a szülei folyamatosan próbálták szabotálni a PAKTUM–ot, mintha nem is érdekelte volna őket, visszakapják–e a lányukat. Végül állítólag letartóztatták őket és valahol börtönben ülnek. Madár gyanította, hogy róla is keringenek történetek, de nem akarta tudni.

– Mindenesetre – folytatta Sadie –, amint elég idős leszek, hazamegyek Baltimore–ba, és megkeresem mindkettejüket.

Sadie annak ellenére, hogy egy évfolyamba jártak, egy évvel idősebb volt Madárnál, és ezt mindig a fiú orra alá is dörgölte. „Ismételnie kellett – pusmogták a szülők szánalommal a hangjukban, amikor a gyerekekért jöttek az iskolához. – A neveltetése miatt. De még egy új kezdet sem segítheti hozzá, hogy egyenesbe jöjjön.”

– Hogyan? – kérdezte Madár.

Sadie nem felelt, majd egy perc múlva elengedte a rudat, és lehuppant a fiú mellé, afféle dacos kis kupacként. A rá következő évben, közvetlenül az iskola befejezése után, Sadie eltűnt – és most, hetedikben, Madár megint teljesen magára maradt.

Éppen elmúlt öt óra: az apja hamarosan itthon lesz, és ha meglátja a levelet, azonnal el fogja égettetni Madárral. Semmit nem őriztek meg az anyja holmijai közül, még a ruháit sem. Miután elment, az apja tűzbe vetette az asszony könyveit, összezúzta a mobiltelefonját, amit otthagyott, minden egyebet kupacba halmozott a járdaszegélynél.

– Felejtsd el őt! – szólt oda neki. Másnap reggelre mindent széthordtak a nehéz sorban élő emberek. Néhány héttel később, amikor beköltöztek az új lakásukba a kampuszon, még a szülei közös ágyát is hátrahagyták. Most az apja egy emeletes ágyon alszik, az alsó szinten, Madár alatt.

Neki magának kellene elégetnie a levelet. Nem biztonságos az anyja bármilyen holmiját megőrizni. Sőt mi több: ha az apja meglátja a fia nevét, a régi nevét a borítékon, a lelke mélyén valahol nyikorogva kinyílik egy ajtó és bekígyózik rajta egy fuvallat. Néhanap, amikor alvó alakokat lát összekuporodva a járdán, fürkészi őket, valami ismerős után kutatva. Alkalmanként talál is ilyet – egy pöttyös kendőt, egy piros virágos inget, egy, a szemükre húzott gyapjúsapkát –, és egy pillanatig azt hiszi, az asszony az. Könnyebb lenne, ha örökre eltűnne, ha sosem térne vissza.

Az apja kulcsa a kulcslyuk körül karistol, majd némi tévelygés után utat talál a merev zárba.

Madár berohan a hálószobába, felemeli a takaróit és bedugja a levelet a párna és a huzat közé.

Nem sok mindenre emlékszik az anyjával kapcsolatban, de erre igen: az anyjának mindig volt egy terve. Ok nélkül nem bajlódott volna azzal, hogy kiderítse az új címüket, és nem kockáztatta volna, hogy ír neki. Így hát ennek a levélnek jelentenie kell valamit. A fiú újra meg újra ezt hajtogatta magában.

Elhagyta őket, az apja mindössze ennyit volt hajlandó mondani.

Aztán letérdelve, hogy Madár szemébe nézhessen, hozzátette: „Így lesz a legjobb. Felejtsd el őt! Én nem megyek sehová, elég, ha ezt tudod.”

Annak idején Madár nem tudta, hogy az anyja mit követett el. Csak azt tudta, hogy heteken keresztül hallotta a szülei fojtott hangját a konyhában, még jóval az után is, hogy neki már rég aludnia kellett volna. Máskor ez halk suttogás volt, amely percek alatt álomba ringatta, annak jeleként, hogy minden rendben. De az utolsó időkben egyfajta kötélhúzás zajlott helyette: előbb az apja hangja, majd az anyjáé erőteljesebben, fogcsikorgatva.

Madár már akkor rájött, hogy jobb, ha nem kérdez semmit. Egyszerűen csak bólintott, és hagyta, hogy az apja, aki kedves volt és rendíthetetlen, a karjába vonja.

Csupán később tudta meg az igazságot, amit a játszótéren úgy vágtak hozzá, akár egy követ az arcához: Anyád egy áruló. D. J. Pierce Madár tornacipője mellé köpött a földre.

Mindenki tudta, hogy az anyja „ázsiai származású személy”. Rizszabálók, ahogy néhány gyerek hívta őket. Ez nem volt újdonság. Látni lehetett Madár arcán, ha az ember megfigyelte: valamennyi részlete, amely nem egészen volt olyan, mint apjáé, az arccsontja dőlése, a szemformája erről árulkodott. Ha valaki „ázsiai származású személy”, az önmagában még nem bűn, emlékeztettek rá mindenkit a hatóságok. A PAKTUM nem a rasszokról szól, mondta mindig az elnök, hanem a hazafiasságról és a gondolkodásmódról.

– De az anyád lázadásokat szított – mondta D. J. – A szüleim mondták. Veszélyt jelentett a társadalomra, és már készültek letartóztatni, ezért menekült el.

Az apja előre figyelmeztette.

– Az emberek mindenfélét összehordanak majd – mondta Madárnak. – Te csak összpontosíts az iskolára. Mondd, hogy semmi közöd hozzá! Mondd, hogy az anyád már nem része az életednek!

És ő ezt is mondta.

Semmi közünk hozzá, az apámnak és nekem. Az anyám már nem része az életemnek.

Legbelül a szíve összeszorult és megszakadt. A fekete aszfalton csillogott és habzott D. J. nyála.

Mire az apja belép a lakásba, Madár már az asztalnál ül a tankönyveivel. Egy átlagos napon felugrana, és ölelésre nyújtaná a karját. Ma, még mindig a levélre gondolva, a házi feladata fölé görnyed, és kerüli az apja tekintetét.

– Megint nem működik a lift – szólal meg az apja.

Az egyik kollégium legfelső emeletén laknak, tíz lépcsősor vezet fel ide. Ez egy újabb épület, de az egyetem olyan öreg, hogy még az újabb épületek is elavultak.

– Mi már azelőtt itt voltunk, hogy az Egyesült Államok egy ország lett volna – szereti mondogatni az apja. Úgy mondja, hogy mi, mintha még mindig a tanszék tagja lenne, pedig már évek óta nem az. Most az egyetemi könyvtárban dolgozik, nyilvántartást vezet, könyveket rendez a polcokra, és a lakás a munka mellé jár. Madár megérti, hogy ez előnyös, noha az apja órabére alacsony, a pénz szűkös, ezért aztán számára ez az egész mégsem tűnik különösebben előnyösnek. Korábban egy egész házuk volt udvarral és kerttel. Most egy apró, kétszobás diákszállás az otthonuk: egy hálószoba, amelyen ő meg az apja osztoznak, és egy nappali, aminek az egyik végében van egy konyhasarok. Egy kétrózsás tűzhely meg egy mini hűtőszekrény, ami túl kicsi ahhoz, hogy egy doboz tej állva elférjen benne. Alattuk diákok jönnek–mennek; minden évben új szomszédaik vannak, és mire megismerik az emberek arcát, már el is tűnnek. Nyáron nincs légkondicionálás, télen a radiátorok teljes erővel kattognak. És amikor a rozoga lift nem hajlandó működni, az egyetlen fel– vagy lefelé vezető út a lépcső.

– Hát… – sóhajt fel az apja. Egyik kezével a nyakkendője csomójához nyúl, hogy meglazítsa. – Majd szólok a gondnoknak.

Madár meredten bámulja a papírjait, de érzi, hogy az apja tekintete megpihen rajta. Arra vár, hogy ő felnézzen. De nem mer.

A mai angol–házifeladat: Egy bekezdésben magyarázd el, hogy mi az a PAKTUM és miért létfontosságú nemzetbiztonságunk szempontjából! Sorolj fel rá három konkrét példát! A fiú pontosan tudja, mit kellene mondania; minden évben megtanulják az iskolában. Patriotizmus – az Amerikai Kultúra és Tradíciók Utolsó Mentsvára elnevezésű törvény. Az óvodában ígéretnek nevezték: Ígérjük, hogy megóvjuk az amerikai értékeket. Ígérjük, hogy vigyázunk egymásra. Minden évben ugyanazt tanulták, csak bonyolultabb szavakkal. Ezeken az órákon a tanárai általában Madárra néztek, meglehetős nyomatékkal, így aztán az osztály többi tagja is felé fordult, hogy megbámulja.

Madár félrelöki az esszét és inkább a matekra koncentrál. Tegyük fel, hogy Kína GDP–je 15 billió dollár, és évente 6%–kal nő. Ha Amerika GDP–je 24 billió dollár, de csak 2%–kal nő évente, hány év múlva lesz Kína GDP–je több, mint Amerikáé? Könnyebb, ahol vannak számok. Ahol biztos lehet benne, mi a jó, és mi a rossz.

– Minden rendben, Noah? – kérdezi az apja, mire Madár bólint, és bizonytalan mozdulattal a füzetére mutat.

– Csak egy csomó házi feladat – mondja, és az apja, látszólag elégedetten, bemegy a hálószobába átöltözni.

Madár kiszámolja, majd szépen bekeretezi a végösszeget. Nincs értelme mesélni az apjának a napjáról, hisz mindennap ugyanolyan. A gyaloglás az iskolába ugyanazon az útvonalon. A fogadalomtétel, a himnusz, a slattyogás egyik óráról a másikra, leszegett fejjel. Igyekszik nem feltűnést kelteni a folyosón, és soha nem emeli fel a kezét. A legjobb napokon senki sem vesz tudomást róla; ám többnyire piszkálják vagy szánakoznak rajta. A fiú nem tudja, melyiket utálja jobban, de mindkét dolog miatt az anyját hibáztatja.

Annak sincs sok értelme, hogy az apját kérdezze a napjáról. Amennyire meg tudja ítélni, az apja napjai is egyformán telnek: végiggurítja a kézikocsit a sorok közt, felhelyez egy könyvet a helyére, majd ugyanígy tovább. Visszatérve a raktárhelyiségbe egy újabb kézikocsi várja.

– Sziszifuszi munka – jegyezte meg az apja, amikor dolgozni kezdett. Azelőtt nyelvészetet tanított; imádja a könyveket és a szavakat; folyékonyan beszél hat nyelven, és másik nyolcon olvas. Ő mesélte el Madárnak Sziszüphosz történetét, akinek örökké ugyanazt a kősziklát kellett felfelé görgetnie egy dombon. Az apja odavan a mondákért, az ismeretlen latin szótövekért meg az olyan hosszú szavakért, amiket gyakorolni kell, mielőtt rózsafüzérként elmorzsolja őket az ember. A saját mondatait is gyakran félbeszakítja, hogy megmagyarázzon egy bonyolult kifejezést, hogy elkalandozzon gondolatai ösvényéről egy zegzugos csapásra, és elmesélje Madárnak a szó történetét, hogy honnan ered, az egész élettörténetét, az összes testvérével és unokatestvérével együtt. Visszafejti jelentésének rétegeit. Régen Madár is imádta ezt, amikor még kisebb volt, amikor az apja még tanított, az anyja még itt volt és minden más volt. Amikor még azt gondolta, hogy a történetek magyarázatot adhatnak mindenre.

Mostanában az apja nem sokat beszél a szavakról. Fáradt a könyvtárban töltött hosszú napoktól, amelyek a látását is kikezdik. Csönd veszi körül, amikor hazatér, mintha csak beleivódott volna a könyvkupacokból, a hűvös, édeskésen áporodott levegőből, a vállánál lebegő homályból, amelyet alig szorít vissza az az egyetlen lámpa minden egyes folyosón. Madár sem faggatja az apját, ugyanazon okból, amiért az apja sem szeret az anyjáról beszélni: egyikük sem szeretné hiányolni a dolgokat, amiket nem kaphatnak vissza.

Mégis, az anyja váratlan felvillanásokban vissza–visszatér. Akár a félig–meddig elfeledett álomfoszlányok.

A nevetése hirtelen volt, akár egy fóka ugatása, olyan harsány kitörés, hogy a fejét hátravetette tőle. Hölgyhöz nem illőnek nevezte, büszkén. Ahogy dobolt az ujjaival, miközben gondolkodott, mert a gondolatai olyan nyugtalanok voltak, hogy ő sem bírt nyugton maradni. És ez: késő éjszaka Madár hidegrázással feküdt betegen. Felriadt izzasztó álmából, pánik tört rá, köhögött és sírt, a mellkasa megtelt forró váladékkal. Biztosra vette, hogy meghal. Az anyja az éjjeliszekrény lámpáját kendővel takarta le, mellékuporodott, hűvös arcát a homlokára tapasztotta. Átölelte, amíg el nem aludt, és egész éjjel úgy tartotta. Valahányszor félig felébredt, az anyja karjai még mindig átölelték, a félelem pedig, amely hirtelen felborzolódva tört rá, lassan újra elcsitult és kisimult.

Együtt ülnek az asztalnál, Madár egy ceruzával dobol a feladatlapján, az apja szorgalmasan böngészi az újságot. Mindenki más a világon online tájékozódik a hírekről, végiggörgetik a legfrissebb tudósításokat, miután előhúzzák a telefont a zsebükből, ha megszólal a figyelmeztető pittyenés. Hajdanán az apja is ezt tette, de miután elköltöztek, lemondott a telefonjáról és a laptopjáról.

– Csak régimódi vagyok – jelentette ki, amikor Madár rákérdezett. Mostanában elejétől a végéig elolvassa az újságot. Minden egyes szót, mondja, minden áldott nap. Ennél jobban sosem kérkedik. Két feladat között Madár igyekszik nem a hálószoba felé nézni, ahol a levél rejtőzik. Ehelyett a címlap szalagcímeit tanulmányozza, amelyek elzárják őt az apjától. A KÖRNYÉK ÉLES SZEMŰ ŐRE MEGHIÚSÍT EGY LEHETSÉGES LÁZADÁST DC–BEN.

Madár számol. Ha egy koreai autó 15 000 dollárba kerül, de csak 3 évig működik, miközben egy amerikai autó 20 000 dollárba kerül, viszont 10 évig bírja, mennyi pénzt takarítanánk meg 50 év alatt, ha csak amerikai autókat vásárolnánk? Ha egy vírus exponenciálisan terjed egy 10 milliós népességben, és mindennap megduplázza a növekedési ütemét…

Az asztal túloldalán az apja megfordítja az újságot.

Már csak az esszé maradt hátra. Madár tétován végigpásztázza a feladatot, szóról szóra felépítve egy féloldalas bekezdést. A PAKTUM egy nagyon fontos törvény, amely véget vetett a Válságnak, és megőrzi országunk biztonságát, mert…

Madár megkönnyebbül, amikor az apja összehajtja az újságot és megnézi az óráját, amikor is ő végre abbahagyhatja az esszét és leteheti a ceruzáját.

– Mindjárt fél hét – mondja az apja. – Gyere, menjünk el enni valamit!

Átvágnak az utcán a menzára vacsorázni. Az apja munkájának egy újabb állítólagos előnye: senkinek sem kell főznie; ami kapóra jön egy egyedülálló apának. Ha valamilyen váratlan késedelem folytán lemaradnak a vacsoráról, az apja összeránt valamit – esetleg egy kék dobozos makarónit a konyhaszekrényből; valami szegényes ételt, ami után mindketten éhesek maradnak. Mielőtt az anyja elment, mindig együtt ettek hármasban a konyhaasztalnál, a szülei evés közben beszélgettek és nevetgéltek, utána az anyja halkan énekelt, miközben elmosogatott, az apja pedig eltörölgetett.

A menza hátsó sarkában találnak egy helyet, ahol egyedül ehetnek. Körülöttük a diákok kettesével–hármasával csoportosulnak, suttogó beszélgetéseik halk mormogása légáramlatként járja át a termet. Madár egyikük nevét sem ismeri, és csak néhányuk arcát; nem szokott az emberek szemébe nézni. Csak menj tovább, mondja mindig az apja, ha a járókelők megbámulják, tekintetük százlábúként tapad Madár arcára. Madár hálás, amiért nem várják el tőle, hogy mosolyogjon és biccentsen a diákoknak, hogy csevegjen velük. A nevét sem tudják, és különben is, év végére mindannyian elmennek.

Már majdnem végeznek az evéssel, amikor odakintről hangzavar hallatszik. Dulakodás és csattanás, kerekek csikorgása. Szirénák.

– Maradj itt! – szólal meg Madár apja. Az ablakhoz szalad, és csatlakozik a már ott gyülekező diákokhoz, akik az utcára lesnek. A kantinban mindenfelé kihűlnek az otthagyott tányérok. Kék és fehér fények villódznak a mennyezeten meg a falakon. Madár nem áll fel. Bármi is az, el fog múlni. Maradj távol a bajtól, mondja neki mindig az apja, ami az apja számára minden olyasmit jelent, ami feltűnést kelt. Ha bármi bajt látsz, mondta egyszer az apja, fuss a másik irányba! Ilyen az apja: végigcammog az életen, lehajtott fejjel.

De a menzán egyre hangosabb lesz a zsibongás. Még több sziréna, még több fény, amelyek óriásira duzzadva és derengve ormótlan árnyékokat vetnek a mennyezetre. Odakint dühös hangok kuszasága és testek lökdösődése, bakancsos lábak a járdán. A fiú soha nem hallott még ilyesmit, egy része az ablakhoz akar szaladni, hogy kilessen és megnézze, mi történik. A másik része az asztal alá bújna, mint az az apró, rémült lény, akinek hirtelen érzi magát. Az utca felől egy megafon recsegő üvöltése hallatszik: Itt a cambridge–i rendőrség. Kérjük, keressenek menedéket ott, ahol vannak! További értesítésig maradjanak távol az ablakoktól!

Az ebédlőben a diákok visszasietnek az asztalukhoz, Peggy, az étkezde vezetője pedig végigjárja a termet, és behúzza a függönyöket. A levegő pusmogástól vibrál. Madár elképzeli a dühös tömeget odakint, a szemétből és bútorokból épített barikádokat, a Molotov–koktélokat és a lángokat. Az összes kép a Válságról, amit az iskolában tanultak, életre kel. Remegő térde az asztal lábához verődik, amíg az apja vissza nem tér, aztán a reszketés áttevődik a bensejébe, a mellkasa üreges részébe.

– Mi folyik itt? – kérdezi Madár.

Az apja megrázza a fejét.

– Valami zavargás – mondja. – Gondolom. Majd miután észreveszi Madár tágra nyílt szemét: – Semmi baj, Noah. Itt vannak a hatóságok. Mindent kézben tartanak.

A Válság idején állandóan történtek zavargások; ezt újra és újra megtanulják az iskolában, amióta az eszét tudja. Mindenki munkanélküli lett, a gyárak tétlenül álltak, mindenből hiány volt; a tömegek boltokat fosztogattak és az utcákon randalíroztak, egész városrészeket gyújtottak fel. A nemzet megbénult a felfordulásban.

– Lehetetlen volt produktív életet élni – mondta a társadalomismeret–tanára.

Egy másik diára kattintott az okostáblán. Törmelékkel borított utcák, betört ablakok. Egy tank a Wall Street közepén. Narancssárga füst száll fel a St. Louis–i Gateway Arch–emlékmű alól.

– Ifjú hölgyeim és uraim, ezért is szerencsések, hogy olyan korban élnek, amikor a PAKTUM a bomlasztó tüntetéseket immár a múltba száműzte.

És ez igaz is, Madár életének nagy részében a zavargások elenyészően ritkák voltak. A PAKTUM már több mint egy évtizede törvény, elsöprő többséggel fogadták el a képviselőházban meg a szenátusban, és az elnök rekordidő alatt írta alá. A közvélemény–kutatások még mindig azt mutatják, hogy hatalmas a támogatottsága.

Kivéve, hogy az elmúlt néhány hónapban mindenfelé furcsa dolgok történtek – nem sztrájkok, tüntetések és zavargások, mint azok a rendbontások, amelyekről az órákon tanultak, hanem valami új. Furcsa és látszólag értelmetlen attrakciók, amelyek túl különösek voltak ahhoz, hogy ne számoljanak be róluk, miközben mind névtelenül zajlott, és mind magára a PAKTUM–ra irányult. Memphisben símaszkos alakok beöntöttek egy dömpernyi pingponglabdát a folyóba, majd elmenekültek, egy fehér gömbökből álló hullámverést hagyva maguk után. Mindegyikre egy–egy miniatűr piros szívet rajzoltak, az „ELÉG A PAKTUM–BÓL” felirat fölé. A múlt héten pedig két drón göngyölt ki egy molinót a Brooklyn hídon, a két ív között. „FASZBA A PAKTUM–MAL” – ez állt rajta. Az állami rendőrség harminc percen belül lezárta a hidat, egy darus kocsit gurítottak a tartóoszlopokhoz, és leszedték a transzparenst – de Madár látta a fotókat, amiket telefonokkal készítettek, és az interneten tettek közzé; az összes hírcsatorna és honlap lehozta őket, sőt néhány újság is. A nagy transzparenst vastag fekete betűkkel, alatta pedig egy vörös szívpaca, akár egy odafröccsent vérfolt.

New Yorkban a forgalom órákig akadozott a lezárt híd miatt: az emberek videókat tettek közzé, amelyeken hosszú kocsisorok, piros lámpák éjszakába nyúló láncolata látható. „Éjfélig nem jutottunk haza” – mondta az egyik sofőr a riportereknek. A szeme alatt elmázolt füstszerű sötét karikák virítottak. „Gyakorlatilag túszként tartottak fogva minket – részletezte –, és senki sem tudta, mi történik, mármint olyan volt ez, mint a terrorizmus.” A híradások kiszámolták az elpazarolt benzint, a felszabadult szén–monoxidot, a kiesett órák gazdasági költségeit. Az a hír járta, hogy az emberek még mindig találtak pingponglabdákat a Mississippiben. A memphisi rendőrség közzétette egy kacsa fényképét, amely szerintük megfulladt, és a nyelőcsövén daganatszerű csomók dudorodtak ki.

– Teljesen elfogadhatatlan viselkedés! – horkant fel a társadalomtudományt oktató tanár. – Ha bármelyikőtöknek valaha is tudomására jut, hogy valaki ilyen rendbontásokat tervez, a PAKTUM szerint állampolgári kötelessége jelenteni ezt a hatóságoknak.

Kaptak egy rögtönzött előadást és egy pluszfeladatot: Írjatok egy ötbekezdéses esszét, amiben elmagyarázzátok, hogy a közelmúltban történt nyugalmat megzavaró diszrupciók hogyan veszélyeztették mindenki számára a közbiztonságot. Madár keze ökölbe szorult és begörcsölt.

És íme egy zavargás közvetlenül a menza előtt. A fiút egyszerre megrémítették és lenyűgözték a történtek. Mi ez? Támadás? Lázadás? Egy bomba?

Az asztal túloldaláról az apja megfogja a kezét. Ez valami olyan, amit gyakran megtett, amikor Madár még kicsi volt, valami, amit most, hogy Madár idősebb, már szinte soha nem tesz, és valami, amit Madár – titkon – hiányol. Az apja keze puha, nem kérges, egy olyan ember keze, aki az eszével keresi a kenyerét. A férfi ujjai melegen és erősen fonódnak Madáréi köré, gyengéden nyugtatva őket.

– Tudod, honnan származik a diszrupció szó? – kérdezi az apja. A disz– azt jelenti, szét. Ahogy a disszeminációban, a disszociációban vagy a diszharmóniában.

Az apja legrégebbi szokása: szétszedni a szavakat, mint a régi órákat, hogy megmutassa bennük a még ketyegő fogaskerekeket. Megpróbálja megnyugtatni a fiút, mintha csak egy esti mesét mondana. Hogy elterelje Madár figyelmét, sőt, talán még a sajátját is.

– Plusz rupció: törés. Mint a következő szavakban: erupció, kitörés; interrupció, megszakítás, irrupció, betörés.

Az apja hangja izgatottságában fél oktávot emelkedik, mintha egy gitárhúr behangolódna.

– Tehát a diszrupció – fejti ki – igazából annyit tesz, hogy széttörni. Szétbomlasztani. Darabokra zúzni.

Madár a felszaggatott vasúti sínekre, elbarikádozott országutakra, összedőlt épületekre gondol. Azokra a fotókra, amiket az iskolában mutattak nekik, hogy tüntetők köveket dobálnak, rohamrendőrök a pajzsaikból emelt fal mögött görnyednek. Odakintről hallják a rendőrségi rádiók kivehetetlen üvöltését, a hangokat, amelyek hol hallótávolságon belül, hol azon kívül hullámzanak. Körülöttük a diákok a telefonjaik fölé hajolnak, magyarázatokat keresnek, frissítéseket posztolnak.

– Nincs semmi baj, Noah – nyugtatja az apja. – Hamarosan vége lesz az egésznek. Nincs mitől félni.

– Én nem félek – feleli Madár. És nem is fél, így van. Nem a félelem szövi be hálóval a bőrét. Olyan, mint a vihar előtti töltés a levegőben, valami hatalmas és megrázó lehetőség.

Körülbelül húsz perccel később újabb megafonos bejelentés hangja recseg a behúzott függönyökön és a dupla üvegtáblákon keresztül. Nyugodtan folytathatják a megszokott tevékenységüket. Kérjük, hogy minden további gyanús tevékenységről értesítsék a hatóságokat!

Körülöttük a diákok kezdenek elszivárogni, leteszik a tálcájukat a mosogatóablaknál, és a kollégiumi szobáikba sietve panaszkodnak a késés miatt. Fél kilenc elmúlt, és hirtelen mindenki valahol máshol szeretne lenni. Miközben Madár meg az apja összeszedik a holmijukat, Peggy elkezdi újra széthúzni a függönyöket, és feltárul a besötétedett utca. A nő mögött az étkező többi dolgozója konyharuhákkal és tisztítószeres flakonokkal szaladgál asztaltól asztalig; egyik társuk sietve tologat egy partvist a csempén, összeszedi a kiömlött gabonapelyhet és a szétszóródott kenyérmorzsákat.

– Majd én elhúzom a többi függönyt, Peggy! – szólal meg Madár apja, mire Peggy hálásan biccent neki.

– Vigyázzon magára, Gardner úr! – szól vissza Peggy, miközben visszasiet a konyhába. Madár fészkelődve vár, amíg az apja szét nem húzza az összes függönyt, hogy aztán hazaindulhassanak.

Odakint a levegő friss és mozdulatlan. Az összes rendőrautó elment, és az összes ember is; kihalt a környék. A fiú a felfordulás nyomai után kutat – kráterek, megperzselt épületek, törött üvegek. Semmi. Aztán ahogy átmennek az utcán vissza a kollégium felé, Madár meglátja a földön a festékszóróval vérvörösre festett aszfaltot, pont a kereszteződés közepén. Akkora, mint egy autó, lehetetlen nem észrevenni. Egy szív, döbben rá, épp olyan, mint a transzparens Brooklynban. És ezúttal egy szavakból álló gyűrű veszi körül: HOZZÁTOK VISSZA HIÁNYZÓ SZÍVÜNKET.

Bizsergés fut végig a bőrén.

Ahogy átkelnek az úton, lelassít, és újra összeolvassa a betűket: HIÁNYZÓ SZÍVÜNKET. A félig megszáradt festék a tornacipője talpára tapad; forró lélegzete a torkában ragad. Az apjára pillant, a felcsillanó felismerés után kutatva. De az apja elrántja a karjánál fogva. Elhúzza onnan, és még csak le sem pillant. Nem találkozik a tekintetük.

– Későre jár – szólal meg az apja. – Jobb lesz, ha bemegyünk.

Költő volt. Az anyja.

– Méghozzá híres – tette hozzá Sadie, ő pedig megvonta a vállát. Létezett ilyen egyáltalán?

– Hülyéskedsz? – kérdezte Sadie. – Mindenki hallott Margaret Miuról.

Elgondolkodott.

– Hát – tette hozzá –, legalábbis a versét hallották.

Először csak egy olyan szófordulat volt, mint bármelyik másik.

Nem sokkal azután, hogy az anyja elment, Madár talált egy cédulát a buszon, leheletnyi volt, akár egy elpusztult pillangó szárnya, az ülés és a fal közötti résben. Egy volt a soktucatnyi közül. Az apja kikapta a kezéből, összegyűrte, és a földre dobta.

– Ne szedd fel a szemetet, Noah! – szólt rá.

De Madár már elolvasta a felül lévő szavakat: HIÁNYZÓ SZÍVÜNK DARABKÁI.

Egy szófordulat, amit még soha nem hallott, de máshol is felbukkant az anyja eltűnése utáni hónapokban, majd években. Graffitiként a biciklialagútban, a kosárlabdapálya falán, egy régóta leállított építkezés körüli furnérpalánkon. NE FELEJTSÉTEK EL HIÁNYZÓ SZÍVÜNKET! A polgárőrség plakátjaira mázolták rá keresztben egy vastag fejű ecsettel: HOL VANNAK HIÁNYZÓ SZÍVÜNK DARABKÁI? És szórólapokon, amelyek egy emlékezetes reggelen egyik napról a másikra jelentek meg a parkoló autók ablaktörlői alá tűzve, a járdán szétszórva, a lámpaoszlopok betonlábához lapulva.

Tenyér méretű, fénymásolt röplapok, amelyeken egyszerűen ennyi állt: HIÁNYZÓ SZÍVÜNK DARABKÁI.

Másnap a graffitiket átfestették, a plakátokat kicserélték, a röpcédulákat összesöpörték, akár a lehullott leveleket. Minden olyan tiszta volt, mintha csak képzelődött volna.

Akkor mindez nem jelentett neki semmit.

– Ez egy PAKTUM–ellenes szlogen – jegyezte meg az apja szűkszavúan, amikor Madár rákérdezett. – Olyan emberektől, akik semmissé akarják tenni a PAKTUM–ot. Őrült emberek – tette hozzá. – Igazi őrültek.

– Elmebetegnek kell lenni ahhoz, hogy semmissé tegyék a PAKTUM–ot – helyeselt Madár. A PAKTUM segített véget vetni a Válságnak; a PAKTUM gondoskodott a békéről és a biztonságról. Ezt még az óvodások is tudták. A PAKTUM volt a józan ész, tényleg: Ha hazafiatlanul viselkedsz, annak következményei lesznek. Ha nem teszed, akkor miért aggódnál? Ha pedig láttál vagy hallottál valami hazafiatlanságot, kötelességed értesíteni a hatóságokat. Madár soha nem ismert olyan világot, ahol ne lett volna PAKTUM; ez olyan axióma, mint a gravitáció vagy a Ne ölj! Nem értette, miért ellenzi ezt bárki is, mi köze van mindennek a szívekhez vagy hogyan hiányozhat egy szív. Hogyan tudnál életben maradni anélkül, hogy a szíved dobogna benned?

Semmi értelme nem volt az egésznek, amíg nem találkozott Sadie–vel, akit elvittek az otthonából, és máshol helyeztek el, mert a szülei tiltakoztak a PAKTUM ellen.

– Nem tudtad? – kérdezte. – Hogy mik a következmények? Madár. Ugyan már!

Rábök a feladatlapra, amit leckének kaptak: A PAKTUM három pillére. Törvényen kívül helyezi az Amerika–ellenes értékek és viselkedés népszerűsítését. Minden állampolgártól megköveteli, hogy jelentse a társadalmunkat fenyegető potenciális veszélyeket. És ott, Sadie ujja alatt: Megvédi a gyerekeket a káros nézeteket hirdető környezettől.

Madár még ekkor sem akarta elhinni. Talán volt néhány PAKTUM–áthelyezés, de nem sokszor történhetett ilyen – vagy miért nem beszélt róla senki? Persze, hébe–hóba az ember hallott egy–egy olyan esetről, mint Sadie–é, de azok bizonyára kivételnek számítottak. Ha megtörtént, akkor tényleg valami veszélyes dolgot tehettél, a gyerekedet meg kellett védeni – tőled, illetve bármitől, amit tettél vagy mondtál. Mi következik ezután? – kérdezték egyesek.

– Szerinted a gyerekverők és molesztálók is megérdemlik, hogy megtartsák a gyerekeiket?

Ezt gondolkodás nélkül vetette oda Sadie–nek, mire az elhallgatott. Aztán a majonézes–tonhalas szendvicsét gombóccá gyűrte, és a fiú arcába vágta. Mire Madár megtörölte a szemét, a lány már eltűnt, a halbűz meg egész délutánra a haján és a bőrén ragadt.

Néhány nappal később Sadie előhúzott valamit a hátizsákjából.

– Nézd! – mondta. A fenti incidens óta először állt szóba vele. – Madár! Nézd, mit találtam!

Egy újság, a sarkai szakadtak, a tinta szürkére maszatolódott. Már majdnem kétéves. És ott, közvetlenül a hajtás alatt, egy főcím: EGY HELYI KÖLTŐ KAPCSOLATA A FELKELÉSEKKEL. Az anyja fotója, egy gödröcske lebegett a mosolya szélén. Madár körül ködös és szürke lett a világ.

– Hol szerezted ezt? – kérdezte, mire Sadie megvonta a vállát. – A könyvtárban.

Ez lett a PAKTUM–ellenes zavargások jelmondata szerte az országban, de a gyökerei itt vannak – ijesztően közel az otthonunkhoz. A széles körben támogatott nemzetbiztonsági törvényt támadó, egyre gyakrabban használt kifejezés egy helyi nő, Margaret Miu agyszüleménye, amely a Hiányzó szívünk című verseskötetéből származik. Miu, aki kínai bevándorlók gyermeke, és akinek van egy kisfia…

A szavak ekkor kibillentek a fókuszból.

– Tudod, mit jelent ez, Madár – magyarázta Sadie. Lábujjhegyre állt, ahogy mindig is tette, ha izgatott volt. – Az anyukád…

És akkor már tényleg tudta. Hogy miért hagyta el őket. Hogy miért nem beszéltek róla soha.

– Közülük való – mondta Sadie. – Valahol, akárhol. Tüntetéseket szervez. Harcol a PAKTUM ellen. Azért dolgozik, hogy semmissé nyilvánítsák, és hazatérhessenek a gyerekek. Épp ahogy a szüleim.

A lány szeme elsötétült, valami távoli ragyogás tükröződött benne. Mintha egyenesen keresztülnézve Madáron, egy kinyilatkoztatást látna rajta túl.

– Talán együtt vannak, bárhol legyen is az – mondta.

Madár úgy gondolta, ez csak Sadie egyik vágyálma. Az anyja mindennek a főkolomposa? Valószínűtlen, ha nem is lehetetlen. Mégis az ő szavai voltak ott, azok ékeskedtek a PAKTUM eltörlését célzó összes molinón és transzparensen, szerte az országban.

Amit a hírekben a PAKTUM ellen tiltakozóknak neveznek: Lázadó felforgatók. Áruló kínai szimpatizánsok. Az amerikai társadalom rákfenéi. Szavak, amelyeket akkoriban az apja szótárából kellett kikeresnie a kiirtás és a megsemmisítés mellett.

Valahányszor meglátták az anyja szavait – a hírekben, valakinek a telefonján –, Sadie úgy megbökte könyökkel a fiút, mintha egy hírességet pillantottak volna meg. A bizonyítékot az anyjáról ott kint, valahol máshol, aki annyira aggódott mások gyerekeiért, miközben a sajátját hátrahagyta. Az egész dolog iróniája az ereibe szivárgott.

Immár nem máshol van. Itt vannak az anyja szavai, vérvörös csíkban keresztben az utcájukban. A levele odafent, a párnájában. Ugyanaz a piros szívpaca a Brooklyn hídról, ott a járdán a lába előtt. Madár átpillant a válla fölött, az udvar sötét sarkait fürkészi, nem tudja, hogy a torkában érzett hidegség remény–e vagy rettegés, hogy az anyja karjába akar–e rohanni, vagy ki akarja rángatni őt a rejtekhelyéről a fényre. De nincs ott senki, az apja megrántja a karját, ő pedig követi az apját befelé, fel a lépcsőn.

Visszatérve a kollégiumba, izzadtan és fáradtan a lépcsőmászástól, az apja lehámozza magáról a kabátját, és felakasztja a fogasra. Madár letelepedik, hogy befejezze a házi feladatát, de az agya vadul zsibong. Az ablakon át az udvar felé pillant, de nem lát egyebet, csak a saját kopottas lakásuk tükröződik az üvegben. Előtte a félig kész esszéje üres fehér foltba vész.

– Apa! – szólal meg.

A szoba túlsó felén az apja felnéz a könyvéből. Egy szótárt olvas, lustán lapozgat egyik oldalról a másikra: ez régi szokása, amit Madár egyszerre talál különösnek és szeretetre méltónak. Réges–régen a szülei így töltötték az estéket, a kanapén a könyveikkel, és Madár néha ráborult az apja vállára, majd az anyja vállára, és a leghosszabb szavakat betűzte, amiket csak talált. Manapság a szótárakon kívül nincs más könyv a lakásban, egyedül ezeket tartották meg, amikor elköltöztek. Madár látja az apja szemén, hogy évszázadokkal távolabb jár, valami archaikus szócikk zegzugos múltjában bolyong. Sajnálja, hogy vissza kell hívnia őt arról a békés csodahelyről. De tudnia kell.

– Ugye nem… – megköszörüli a torkát. – Ugye nem hallottál felőle?

Az apja arca egy pillanatra teljesen megdermed. Bár Madár nem mondta ki a nevét, szükségtelen is lenne: mindketten tudják, kire gondol. Számukra csak egy névtelen valaki létezik. Aztán az apja egy csattanással becsukja a szótárt.

– Persze hogy nem – fortyan fel, és odalép Madár könyökéhez. A fiú fölé tornyosul. Az egyik kezét Madár vállára teszi.

– Ő többé már nem része az életednek. Ami minket illet, ő nem létezik. Megértetted, Noah? Mondd, hogy megértetted!

Madár pontosan tudja, mit kellene felelnie – Persze, értem –, de a torkán akadnak a szavak. Hiszen mégiscsak létezik, akarja mondani. Igenis létezik, és én nem… Van valami mondandója, el akar mondani nekem valamit, ez egy elvarratlan szál, amit el kéne dolgozni – vagy ki kéne bogozni. Ebben a tétova pillanatban az apja Madár válla fölött rápillant a befejezetlen esszére az asztalon.

– Hadd nézzem csak! – veti oda.

Az apja már évek óta nem oktat, de nem bírja megállni, hogy ne próbáljon tanítani. Az agya olyan, mintha egy nagy kutya lenne a koponyájába szorulva, nyugtalanul járkál, és sóvárog az után, hogy futkározhasson. Máris Madár házi feladata fölé hajol, kirángatja a papírt Madár karjának hajlatából.

– Még nem végeztem – tiltakozik Madár, és beleharap a ceruzája radírvégébe. Grafit– és gumiforgács hullik a nyelvére. Az apja megrázza a fejét.

– Ezt sokkal világosabban kell megfogalmazni! – jelenti ki. – Nézd, itt, ahol azt írod, hogy a PAKTUM nagyon fontos a nemzetbiztonság szempontjából. Sokkal konkrétabban kell fogalmaznod, sokkal erőteljesebben: A PAKTUM kulcsfontosságú Amerika biztonságának megőrzésében, nehogy idegen befolyások alááshassák.

Egyik ujjával egy vonalat húz, elmaszatolja Madár kézírását. Vagy itt. Meg kell mutatnod a tanárodnak, hogy tényleg érted… abszolút nem lehet kérdés, hogy érted. A PAKTUM megvédi az ártatlan gyerekeket attól, hogy az alkalmatlan és hazafiatlan szülők hamis, felforgató, Amerika–ellenes eszmékkel tömjék az agyukat.

A papírlapra koppint.

– Folytasd! – mondja a jegyzetlapra bökve. – Ezt írd le!

Madár felszegett állal és dühös, könnyben úszó szemmel bámul vissza az apjára. Soha nem voltak még ilyenek: két szikrákat szóró kovakő.

– Gyerünk! – mondja az apja, és Madár leírja, mire az apja mélyet sóhajt, és a szótárral a kezében visszavonul a hálószobába.

Miután befejezte a házi feladatát és megmosta a fogát, Madár leoltja a lámpákat a lakásban, és a függönyök mögé slisszol. Innen átlát az utca fölött a menzára, ami most zárva van, és csak a „Kijárat” feliratok halvány vörös fénye világítja meg. Miközben bámészkodik, egy teherautó húzódik a járdaszegélyhez, és kikapcsolja a fényszóróit. Egy árnyékot lát, egy férfi száll ki, valamit az út közepére cipel, és dolgozni kezd. Madárnak egy percbe telik, mire megérti, mi történik: az a valami egy vödör festék és egy nagy festőhenger. A férfi lefesti a szívet, így az reggelre eltűnik.

– Noah! – szól oda az apja az ajtóból. – Ideje lefeküdni.

Aznap éjjel, miközben az apja halkan horkol alatta, Madár belefúrja a kezét a párnahuzatba, és kitapogatja a boríték tompa széleit. Óvatosan kicsúsztatja a levelet, aztán kisimítja. Egy kis zseblámpát tart az ágyában, hogy olvasni tudjon, amíg az apja alszik, és most bekapcsolja.

A sápadt fényben a macskák szögek és görbületek kuszaságának tűnnek. Egy titkos üzenet? Egy kód? Betűk lennének a csíkjaikban, talán a fülük hegyében vagy a farkuk hajlatában? Madár ide–oda forgatja a levelet, a golyóstollvonalakat követi a fénysugárral. Az egyik cirmoson egy M–et vél felfedezni; egy fekete macska ívelt lába S–nek tűnik, vagy talán N–nek, de nem lehet biztos benne.

Már éppen el akarja dugni a levelet, amikor megpillantja, a kis fénykör élesre fókuszálja, akár egy nagyító. Lent a sarokban, ahol egy oldalszámnak lenne a helye: egy téglalap, akkora, mint a kisujja körme. Benne egy másik téglalap, egy kicsit kisebb. A macskák persze nem vesznek róla tudomást; hacsak nem közelről nézed, észre se vennéd közöttük. De Madár figyelmét felkeltette. Mi ez? Egy bekeretezett kép a semmiről, talán. Egy régimódi televízió üres képernyője. Egy ablak, egy sík üveglappal.

A fiú tanulmányozza az ábrát. Egy pont az egyik oldalon, két apró zsanér a másikon. Egy ajtó. Egy ajtó egy dobozon, egy jól bezárt faliszekrény. Egy lágy fuvallat fellebbent egy lapot az agya hátsó sarkában, aztán újra megnyugszik. Egy történet, amit az anyja mesélt neki még régen. Mindig mesélt neki történeteket – meséket, mondákat, legendákat, mítoszokat: különböző gyönyörű hazugságok szivárványa volt ez. De most, a képet látva, ismerősnek tűnik. Macskák, egy szekrény és egy fiú. Nem egészen emlékszik rá, de tudja, hogy ott van. Hogy is szólt?

Egyszer volt, hol nem volt. Egyszer volt, hol nem volt, volt egyszer egy fiú, aki szerette a macskákat.

A fiú kivár, remélve, hogy az anyja hangja visszatér hozzá, hogy befejezze a történetet. Egy labda, ami lökést kap a lejtőn lefelé. De csak az apja suttogó lélegzetvételének hangja hallatszik. Nem emlékszik rá, milyen az anyja hangja. A hang, amit a fejében hall, a sajátja.

A tudományos ismeretek óra után az osztálytársai tülekednek a menzára ebédelni, alig várják, hogy megvehessék a bundás virslit és a csokis tejet, és hogy a legjobb asztaloknál foglalhassanak helyet. Madár sosem szeretett ott enni, a sok pusmogás miatt. Évekig a sarokban lévő asztalt foglalta el, félig elrejtőzve az automata mögötti zugban. Aztán az ötödik év vége felé megérkezett Sadie, szemtelenül és megátalkodottan, és kikönyökölt egy helyet kettejüknek. Egy káprázatos évig nem volt egyedül. Az első napon, amikor találkoztak, a lány megragadta a kezét, és kivonszolta a kis gyepfoltra. Odakint a levegő hűvös volt és nyugodt, a csend a fülébe áradt, felnagyítva minden hangot, és ahogy a fiú letelepedett a lány mellé a fűre, mindent hallott: a műanyag zacskók zizegését, ahogy kigöngyölték a szendvicseiket, Sadie tornacipőjének súrlódását a betonon, ahogy a lány maga alá húzta a lábát, a frissen kibomlott levelek zizegését a feje fölött, ahogy a szellő megzörgette az ágakat.

Ekkor a pusmogás megváltozott. Versszöveggé vált: Noah és Sadie, két szerelmes pár, mindig együtt jár…

– A gyerekek még mindig ezt kántálják? – kérdezte az apja, amikor Madár mesélt neki róla. – Ez az idióta mondóka túl fogja élni az apokalipszist. Ha elégetik az összes könyvet, csak ez marad nekünk.

Elhallgatott.

– Egyszerűen ne törődj vele! Majd abbahagyják.

Aztán szünetet tartott.

– De ne tölts túl sok időt ennek a Sadie–nek a közelében! – mondta. – Ne akard, hogy az emberek azt higgyék, olyan vagy, mint ő!

Madár bólintott, de azután mindennap együtt ettek Sadie–vel, mindegy, milyen volt az idő. Összebújtak az eresz alatt, ha esett az eső, a téli latyakban meg egymás mellett vacogtak. Miután Sadie eltűnt, a fiú nem tért vissza a menzára, hanem mindennap visszament a helyükre. Addigra megtanulta: néha az egyedüllét a kevésbé rossz megoldás.

Ma, ahelyett, hogy kiment volna, a tudományos ismeretek óra tantermében időzik, úgy tesz, mintha a táskájában turkálna, amíg mindenki más el nem megy. Az asztalánál Mrs. Pollard rendezett kötegbe rakja a papírjait, és fürkésző pillantást vet rá.

– Akarsz valamit, Noah? – kérdezi. A nő egy fiókból kivesz egy szépen lelapított, barna papírzacskót: az ebédjét. A mögötte lévő falon színes poszterek sora ragyog. „EGYÜTT – EGYESÜLT ERŐVEL”, olvasható az egyiken, piros–fehér–kék papírbabák láncolata nyúlik végig az Egyesült Államok térképén. „Minden jó állampolgár önmagában is jó hatással bír”, áll egy másikon. „Minden rossz állampolgár külön–külön is rossz hatást gyakorol.” És aztán persze ott a zászló, amely minden osztályteremben ott lóg, épp a tanárnő bal válla fölött, akár egy felemelt fejsze.

– Használhatnék egy számítógépet? – kérdezi Madár. – Utána szeretnék nézni valaminek.

A túlsó fal melletti asztal felé int, ahol féltucatnyi laptopot helyeztek el, hogy a diákok használják őket. A fiú osztálytársainak java része inkább a telefonján keres dolgokat, de Madár apja nem engedi, hogy neki mobilja legyen. „Szó sem lehet róla”, mondja, így aztán Madár azon kevés gyerekek közé tartozik, akik az iskolai számítógépeket használják. Mögöttük üres könyvespolcok. Madár sosem látott még könyveket rajtuk, de ott állnak, egy rég letűnt korszak mementóiként.

– Tudjátok – magyarázta a tanáruk az előző évben –, hogy a papírkönyvek abban a pillanatban elavulnak, amint kinyomtatják őket?

Az év eleji üdvözlőbeszéd. Mindannyian törökülésben, kezükkel az ölükben ülnek a szőnyegen a nő lábánál.

– Ilyen gyorsan változik a világ. És a róla alkotott képünk is. – A tanárnő csettintett az ujjaival. – Minden tőlünk telhetőt megteszünk, hogy a legfrissebb információkkal rendelkezzetek. Így biztosak lehetünk benne, hogy semmi sem elavult vagy pontatlan, amit használtok. Itt mindent megtaláltok online, amire szükségetek van.

– De hová tűnt el mind? – kérdezősködött Sadie. Sadie, aki akkor még új volt az iskolában és rettenthetetlen. – A könyvek – tette hozzá. – Kellett, hogy legyen itt néhány korábban is, különben nem lennének polcok. Hová vitték őket?

A tanárnő szája széles mosolyra húzódott, majd megfeszült.

– Mindenkinek vannak tárolási korlátai – jelentette ki. – Ezért selejteztük ki azokat a könyveket, amelyeket feleslegesnek, helytelennek vagy elavultnak éreztünk. De…

– Szóval betiltották az összes könyvet – vágta rá Sadie, mire a tanárnő kétszer is rápislogott a szemüvege fölött.

– Jaj, nem, kicsim! – felelt. – Az emberek néha ezt gondolják, de nem. Senki nem tilt be semmit. Nem hallottál még az alkotmánymódosításokról?{1}

Az osztály kuncogott, Sadie pedig elpirult.

– Minden iskola önállóan dönt arról – mondta a tanárnő –, hogy mely könyvek hasznosak a diákjaik számára, és mely könyvek tehetik ki őket veszélyes eszméknek. Hadd kérdezzek valamit! Kinek a szülei akarják, hogy rossz emberekkel töltsetek időt?

Körbenézett a gyerekek gyűrűjén. Senki nem emelte fel a kezét.

– Persze hogy nem. A szüleitek azt akarják, hogy biztonságban legyetek. Ez is hozzátartozik a helyes szülői magatartáshoz. Mindannyian tudjátok, hogy én is anya vagyok, igaz?

Általános egyetértő morajlás.

– Képzeljetek el egy könyvet, ami hazugságokkal van tele! – folytatta a tanárnő. – Vagy egy olyan könyvet, ami arra szólít fel titeket, hogy rossz dolgokat tegyetek, például bántsatok embereket, vagy bántsátok magatokat. A szüleitek soha nem tennének egy ilyen könyvet az otthoni könyvespolcotokra, ugye?

Az összes, körben ülő gyerek elkerekedett szemmel rázta a fejét. Csak Sadie maradt mozdulatlan, karba tett kézzel és pengeként összeszorított szájjal.

– Nos, így van ez – jegyezte meg a tanárnő. – Mindannyian azt akarjuk, hogy a gyerekeink biztonságban legyenek. Nem akarjuk, hogy rossz gondolatoknak legyenek kitéve – olyanoknak, amelyek árthatnak nekik, vagy arra bátoríthatják őket, hogy rossz dolgokat tegyenek. Magukkal, a családjukkal vagy az országunkkal. Ezért eltávolítjuk azokat a könyveket és letiltjuk azokat az oldalakat, amelyek károsak lehetnek.

Mindegyikükre rámosolygott.

– Tanárként ez a mi feladatunk – jelentette ki lágy, de határozott hangon. – Hogy mindnyájatokra vigyázzunk, épp ahogy a saját gyerekeinkre vigyáznánk. Hogy eldöntsük, mit érdemes megtartani, és mit nem. Egyszerűen el kell döntenünk ezeket a dolgokat.

A tekintete végül Sadie–n pihent meg.

– Ez mindig is így volt – mondta. – Semmi nem változott.

Madár most visszatartja a lélegzetét, miközben Mrs. Pollard tétovázik. Még csak egy hónapja, hogy hetedikbe jár, de máris megszerette Mrs. Pollardot, akinek a lánya, Jenna, egy évvel Madár alatt jár, Josh, a fia pedig elsős. Szürkésszőke haja van, zsebes kardigánt és nagy, kerek fülbevalót visel, ami úgy néz ki, mint valami cukorka. Madár társadalomtudomány–tanárával ellentétben, sosem bámul a fiúra, amikor a PAKTUM szóba kerül, de ha hallja, hogy valamelyik gyerek piszkálja, azt mondja: „Hetedikesek, koncentráljunk a feladatra, kérem!” és közben az ujjaival az asztalra koppint.

– Ez az órára kell? – kérdezi.

Valami Mrs. Pollard hangjában gyanakvással tölti el a fiút – vagy talán az, ahogyan összeszűkült szemmel nézi, mintha tudná, mit csinál. Azt kívánja, bárcsak ő is ilyen biztos lenne magában! Hogy elhiggye, miszerint csupán egy hiábavaló ábrándot kerget. A tanárnő hajtókáján egy apró, zászló alakú kitűző csillog foszforeszkálva a fényben.

– Nem egészen – feleli a fiú. – Ez csak valami olyasmi, ami érdekel. A macskákról – teszi hozzá rögtönözve. – Apámmal azon gondolkodunk, hogy veszünk egy macskát. Utána akartam nézni a különböző fajtáknak.

Mrs. Pollard egész enyhén felvonja az egyik szemöldökét.

– Nos – jegyzi meg derűsen –, egy új háziállat. Ez kedves. Szólj, ha segítségre lenne szükséged!

Fejével az ezüstösen csillogó számítógépek sora felé biccent, és elkezdi kicsomagolni az ebédjét.

Madár leül a nő asztalától legtávolabb eső számítógéphez. Mindegyiken egy kis sárgaréz tábla olvasható: A Lieu család ajándéka. Két évvel ezelőtt Ronny Lieu családja vásárolta a gépeket minden osztályterembe, és az egész iskolát nagy sebességű internethálózattal korszerűsítette. „Ez is csak egy része annak, hogy visszaadjunk valamit a társadalomnak”, mondta Lieu úr a leleplezési ünnepségen. A férfi üzletember volt – valamilyen ingatlanvállalkozással. Az igazgató megköszönte neki ezt a nagylelkű ajándékot, és elmondta, mennyire hálásak a magánszemélyeknek, hogy besegítenek olyan kiadásoknál, amelyekre a város költségvetéséből még mindig nem futja. Megdicsérte Lieu–ékat, amiért ilyen lojális tagjai a közösségnek. Ugyanebben az évben Arthur Tran szülei pénzt adományoztak az ebédlő felújítására, Janey Youn apja pedig új zászlórudat és zászlót ajándékozott az iskolának.

Madár megmozgatja az egeret, mire a képernyő életre kel, egy fotó a Mount Rushmore–ról a felhőtlen kék ég alatt. Egy koppintás a böngészőre, és megnyílik egy ablak, a kurzor lassan, lustán villog a tetején.

Mit írjak be? Hol van az anyám? Túlzás lenne azt remélni, hogy az internet meg tudja ezt mondani neki?

Megáll egy pillanatra. Az íróasztalánál Mrs. Pollard a telefonján görgeti a híreket, miközben a szendvicsét rágja. Mogyoróvajas, az illata alapján. Odakint egy barna levél lebeg lefelé a fa tetejéről a járdára.

Történet a sokmacskás fiúról – gépeli be Madár, és szavak árasztják el a képernyőt.

A fekete macska (novella). Fiktív macskák listája az irodalomban. Egyik linkre kattint a másik után, valami ismerősre várva, a felismerés bizsergésére. Kalapos Macska. Tomi cica kalandjai. Macskák könyve. Egyik sem ismerős. Fokozatosan egyre messzebb és messzebb vándorol. Csodálatos és igaz macskatörténetek. A történelem öt hősies macskája. Az új macskád gondozása és etetése. Mindezek macskákról szóló történetek, de egyik sem az anyjáé. Biztos csak képzelődött. De mégis tovább kutat.

Végül, amikor már túl fáradt ahhoz, hogy ellenálljon, még egy olyan keresésre vetemedik, amit eddig még soha nem mert kipróbálni.

Margaret Miu.

Egy kis szünet, aztán felugrik egy hibaüzenet, miszerint: Nincs eredmény. Madár most valahogy jobban érzi az anyja hiányát, mintha csak kiáltott volna érte, de nem jön. A fiú átkukkant a válla fölött. Mrs. Pollard befejezte az ebédjét, és a feladatlapokat osztályozza, pipákat tesz ki a margó mentén, ő pedig a „vissza” gombra kattint.

Hiányzó szívünk, gépeli, és az oldal egy pillanatra kimerevedik. Nincs eredmény. Ezúttal nem számít, hányszor kattint rá, nem áll vissza.

– Mrs. Pollard! – szólal meg Madár, az íróasztalhoz közelítve. – Azt hiszem, lefagyott a számítógépem.

– Ne aggódj, drágám – mondja a nő –, megoldjuk.

A nő feláll, és követi a fiút a terminálhoz, de amikor meglátja a képernyőjét, a keresést a tetején, valami megváltozik az arcán. Egyfajta feszültséget áraszt, amit Madár még a válla fölött is érez.