Írta: Ava Reed

A mű eredeti címe: Whitestone Hospital – Drowning Souls

Fordította: Péntek Eszter

Szerkesztő: Póczek Csilla

Nyelvi korrektor: Ferencz Hedvig

Műszaki szerkesztő: Oltványi Dorottya

© Ava Reed, 2023

© Péntek Eszter

© Maxim Könyvkiadó Kft.

A kiadvány a szerző és a Bastei Lübbe AG, Köln, 2023 engedélyével készült.

Borítóterv: Jeannine Schmelzer, Bastei Lübbe AG

Borítóképek: Bokeh Blur Background; Zodar/Shutterstock

ISBN 978 963 690 366 4 (epub), kiadói kód: MX-1729e

Kiadja: Maxim Könyvkiadó Kft.

Cím: 6728 Szeged, Kollégiumi út 11/H; tel.: (62) 548-444,
E-mail: info@maxim.co.hu

Felelős kiadó: Puskás Norbert

Minden jog fenntartva, beleértve a sokszorosítást, a mű bővített, illetve rövidített változata kiadásának jogát is. A kiadó írásbeli engedélye nélkül sem a teljes mű, sem annak része semmilyen formában – akár elektronikusan vagy mechanikusan, beleértve a fénymásolást és bármilyen adattárolást – nem sokszorosítható.

Mindazoknak, akik néha nem tudják, hová is tartoznak, vagy azt hiszik magukról, hogy nem elég jók.

A PJ csapatának – jobb barátnőket nem is kívánhatnék magamnak. A családom része vagytok.

Kedves Olvasók!

Emlékeztetőül: a sorozat második kötetét tartjátok a kezetekben. Habár a főszereplő párok és a nézőpontok is változnak, a történet kronológiai rendet követve folytatódik, végig a négy kötetben. Ezért nem szerencsés megcserélni a sorrendet, a kötetek egymástól függetlenül nem igazán érthetők. A Drowning Souls is közvetlenül a sorozat első kötete, a High Hopes függőben hagyott befejezéséhez csatlakozik.

A könyv végén, a köszönetnyilvánítás után találhatjátok a legfontosabb orvosi szakkifejezéseket tartalmazó fogalomtárat.

A sorozatban előforduló orvosi részeknél a legjobb tudásom szerint, lelkiismeretesen végzett kutatásaim szolgálnak háttérül, amiket tapasztalt szakemberek is leellenőriztek. Ha ennek ellenére bármi elkerülte volna a figyelmünket, az természetesen akaratunkon kívül történt. Hisz mindannyian emberek vagyunk. Ha véletlenül mégis találnátok hibát, hogy javíthassuk, hálásak lennénk, ha közvetlenül a kiadónak írnátok.

Örülök, hogy úgy döntöttetek, Mitch és Sierra történetét is a kezetekbe veszitek, kívánok nagyszerű olvasási élményt és csodálatos időtöltést nektek a Whitestone Hospitalban.

Nagy-nagy köszönet a türelmetekért és támogatásotokért!

Szeretettel: Ava

Felkavaró tartalom
figyelmeztetés

A teljes Whitestone Hospital sorozatban – már a történet helyszíne miatt is – egy sor olyan téma kerül terítékre, mely erős érzelmi reakciókat válthat ki.

A Drowning Souls kötetben többek között teljesítménykényszer, mindenféle testi sérülés, különböző testnedvek, betegségek és műtétek említése, részletes leírása, esetenként sikertelen újraélesztések, égési sérülések, traumák, rák, halál, az emberi múlandóság, gyász, alkoholproblémák, légszomj, érzelmi bántalmazás, valamint mérgező kapcsolatok találhatók.

Ez a lista a teljesség igénye nélkül készült. Kérlek titeket, figyeljetek oda magatokra és az érzéseitekre!

Lejátszási lista

DARK FOUR DOOR – BILLY RAFFOUL

SATELLITE (ACOUSTIC) – CHARLOTTE OC

HEARTS (ACOUSTIC) – JESSIE WARE

NOT WHO WE WERE – EM BEIHOLD

HOW TO SAVE A LIFE (COVER) – SHELBY PARK

BROKEN – JONAH KAGEN

LET’S HURT TONIGHT – ONEREPUBLIC

LOST (ACOUSTIC) – JONATHAN ROY

KEEP YOU DRY – JUKE ROSS

LOST FOR WORDS – PLESTED

FALLIBLE CREATURES (ACOUSTIC) –

SCOTT QUINN

THE SCIENTIST (COVER) – GABRIELLA

I DON’T WANT TO LOSE YOU – LUCA FOGALE

YOU SAY – LAUREN DAIGLE

LONG TIME – WILD RIVERS

SOLA – LUIS FONSI

I’LL BE GOOD – JAYMES YOUNG

TREAD LIGHTLY – FOREST BLAKK

WHAT IF – RHYS LEWIS

YOU BE LOVE (ACOUSTIC) – BILLY RAFFOUL

SWEETEST THING – ALLMAN BROWN

HALF LIGHT – BANNERS

SORRY – HALSEY

1. fejezet

Sierra

Szóval ilyen érzés félni. Nem önmagam, nem a saját életem miatt, hanem mások életéért.

Pedig azt hittem, tudom, mit jelent a félelem, elvégre az egész életemet végigkísérte, és sosem hagyott el teljesen. Féltem, hogy nem sikerül elvégeznem az egyetemet, féltem a kudarctól – különösen a munkában –, féltem, hogy soha nem találom meg a helyem a világban. Hogy soha sehova sem fogok tartozni, csak úgy lógok a levegőben. Féltem, hogy nem vagyok elég jó. Nem vagyok elég fontos. Nem vagyok elég értékes.

Egyszerűen nem vagyok elég.

Mindig is féltem attól, hogy elveszítem önmagam, még mielőtt megtaláltam volna.

De ez itt – ez egy egészen másfajta félelem. Nem csupán egy szó, nem csupán egy életemet kísérő árnyék, tompa fájdalom a gyomrom tájékán vagy egy enyhén feszítő érzés. Nem, ez a félelem összepréseli a tüdőmet, szétzúzza a bensőmet. Meg akarja akadályozni a szívemet, hogy tovább dobogjon. Ez itt határozottan több annál, mint amennyit egy puszta szó jelez.

És ahogy felemészt, ahogy elhatalmasodik rajtam: úgy érzem, ez az egész nem lehet a valóság.

Mi a fene történt? Hogy történhetett ilyesmi, és miért? Laurával a munka végeztével már épp indultunk volna haza, jó hangulatban, jóleső érzéssel, amiért végre épen-egészségesen visszatért. Jó volt látni, hogy a Nashsel történtek meg az összes szarság után újra itt van, és jobban érzi magát, mindenféle maradandó utóhatás nélkül; a bordája is úgy-ahogy helyrejött már.

A lift felé bandukoltunk, amiből Ian szállt ki épp, amikor befordultunk a sarkon. Nash, Mitch, valamint néhányan az ápolószemélyzet közül is ott várakoztak már, hogy beszálljanak, és a mentősök által nemrég beszállított beteget a lehető leggyorsabban a műtőbe vigyék. Még be sem léptek teljesen a liftbe, az ajtók sem csukódtak be, amikor hatalmas robbanás történt, ami irtózatos erővel szorította ki a levegőt a tüdőnkből, totálisan felborítva világunk egyensúlyát.

És most, egy másodperccel később, hirtelen azt sem tudom, hova nézzek, mit gondoljak, vagy mit tegyek elsőként.

Ian a földön hever eszméletlenül, testét törmelék borítja. A hangosbemondó csak úgy harsog, ám egyetlen megveszekedett szót sem érteni belőle, mert annyira zúg, akárcsak a gondolataim. Mintha az agyam stand-by üzemmódba kapcsolt volna, hogy megbirkózzon ezzel itt, és a testem ne omoljon össze azonnal. Teljesen leblokkolok – pedig az előbb már félrelöktem Laurát, és azt is tisztán érzem, ahogy egyik lépést teszem a másik után. Érzem, ahogy megmozdulok. Egyre gyorsabban és gyorsabban.

Rohanok a káosz felé, a mindent elpusztító félelem karjaiba, amelynek nevetését lelkem legmélyebb bugyraiban is hallom. Ami kész őrület, hisz az imént még én voltam az, aki észszerűen tudott gondolkodni, és visszatartottam Laurát. Aki nem akarta, hogy a barátnője érzelmeitől vezérelve, meggondolatlanul cselekedjen, mert valójában fogalmunk sincs, mi is történt pontosan, mennyire volt veszélyes, vagy mennyire az még mindig. Ám csak, amikor Mitch és a többiek neve is elhangzott, kezdett lassan beszivárogni az elmémbe, hogy itt nem akármilyen baleset történt. Ezek a nevek azonnal beindították nálam a vészjelzőt, hogy a szokásosnál is többet veszíthetünk – és mi mindent jelenthet számunkra ez a robbanás…

Még mindig a fülemben zúg a robaj, szüntelenül füstöt lélegzem, amitől köhögnöm kell, miközben Laura már rég utolért, sőt be is előzött.

Közvetlenül mögötte állok, amikor Ian mellett térdre rogy, hogy megvizsgálja, és fogalmam sincs, honnan veszi a lelkierőt ehhez. Nem tudom, hogyan képes Iannel foglalkozni most – bár ő a logikus választás, hiszen ő az, akit legelőször megláttunk –, Nash helyett. Nash, akinek állapotára gondolva nagyot nyelek, amikor végre sikerül kissé összehúzott, könnyáztatta szemmel teljes mértékben a nyitott liftre fókuszálnom.

Fojtottan veszem a levegőt, kórházi ingem anyagának egy részét a szám és az orrom elé húzom, mert a maró szagot, amely hirtelen megcsap, nem tudom beazonosítani, és túlságosan elviselhetetlennek tartom.

Bármi is volt ez az előbb, a robbanás szinte teljesen tönkretette a lift belsejét. Csaknem az összes lámpa összetört, mindenütt szilánkok hevernek szanaszét, a maradék fény meghatározhatatlan időközönként vadul pislákol, szikrák repkednek, és a liftben mindenki mozdulatlanul hever a padlón, vagy azért nem tud mozdulni, mert valahova beszorult.

Az egyik sürgősségis nővér, Lisha félig kívül rekedt teste az akadálya annak, hogy a liftajtó becsukódjon. Automatikusan nyílik és záródik továbbra is, ezáltal enyhén nekiszorítva Lishát a falnak, ám az ellenállás miatt minduntalan azonnal újra félrecsúszik, hogy mindez kezdődjön elölről, én pedig nem tudok mást tenni, mint magamba szívom ezt az őrületet, és közben csak remélhetem, hogy nem esem áldozatául én magam is.

Hihetetlen, mennyi törmelék, mennyi törött üveg, mennyi vér és milyen irdatlan káosz.

– Ó, istenem! – suttogom, és nem sokkal később ismét rám tör a köhögés.

Épp készülök, hogy ellássam Lishát, ellenőrizzem az állapotát, megnézzem, hogy van, amikor észreveszem a lift hátsó részében rettentő gyorsasággal terjedő tüzet, amely még az előbbinél is több füstöt termel. Az égéskor keletkező gázokról nem is beszélve.

– A francba! – szitkozódom, mire Laura is azonnal mellettem terem.

– Sierra, nem szabad… – kezdi, de Nash láttán megtörik a hangja. És a tűz láttán.

Összeomlani.

Átadni magunkat ennek a fájdalomnak itt.

Elveszíteni a lélekjelenlétünket.

Biztos vagyok benne, hogy Laura az előbb ezek közül készült valamelyiket mondani, amikor meghallotta a káromkodásom. Ám amikor szembesül a baj mértékével, amikor meglátja Nasht – eszméletlenül, bal oldalt elöl, a felborult betegszállító kocsi és a lift fala közé szorulva –, megérti.

De hol van Mitch? Miért nem látom? Mégsem szállt be? A francba, a füst egyre sűrűbb, és a könnyektől égő szemem sem segít a dolgon. Be kell jutnom, előtte azonban egyikünknek mindenképp meg kell fékeznie a tüzet.

Laura Nash nevét suttogja ökölbe szorított kézzel. Tisztában vagyok vele, milyen szívesen odarohanna hozzá. A benne élő orvos azonban győzedelmeskedik, egy-két másodpercre összeszorítja a szemét, majd nyomatékosan az értésemre adja, amire időközben én is rájöttem:

– Nem tudjuk elég gyorsan kihozni őket, előbb el kell oltanunk a tüzet. Hozz néhány takarót! Nem használhatjuk a CO_2 tűzoltó készüléket, egyrészt mert gőzünk sincs, mit kell vele csinálni, másrészt legrosszabb esetben sérülhetnek a légútjaink, különösen a liftben. Hátul van egy másik készülék, az porral oltó, ami viszont beszennyezi a sebeket, óriási károkat okozva. Iant, amennyire lehetett, elláttam – hadarja az összes fontos információt, ami a birtokában van, minden tudását, minden gondolatát, és bár egyik sem újdonság számomra, mégsem szakítom félbe. Laura biztosan csak azért teszi, hogy ne veszítse el az irányítást önmaga felett. Így hát csupán bólintok, miközben megérkeznek az első segítőink.

– Lishát bízd csak rám, és az összes útban lévő törmelékről is gondoskodom, amíg te visszaérsz. Anélkül aligha van esélyünk elérni a többieket – folytatja Laura, én pedig elkövetem azt a hibát, hogy még egyszer alaposan is megnézem a liftet… Ezúttal megpillantom Mitchet. Csak egy árnyalak körvonalai, de én biztos vagyok benne, hogy ő az. Hogy ő is odabent van. Az egyik részem mindig is tudta, hisz logikus, egyértelmű, hogy bent kellett lennie, a másik részem azonban, amelyik még reménykedett benne, hogy tévedtem, ebben a pillanatban széteséssel fenyeget.

Nem! Én…

– Sierra! – sziszegi Laura, és nem enged. Miközben nekem még csak fel sem tűnt, hogy megmozdultam, hogy Laurának ütköztem, ráadásul nemcsak gondoltam a nemet, hanem kiabáltam is. És még mindig ordítok. Csendben, magamban. Mert lassan elfogy a levegőm, és ismét köhögnöm kell.

– A tűz – ismétli meg, és én versenyt futva az idővel rohanni kezdek. Ismét félelmemben futok, most azonban már korántsem érzem magam olyan tehetetlennek. Habozásom ugyan nem tartott sokáig, mégis értékes másodpercekbe került. Értékes másodpercekbe a barátaink számára…

Amilyen sebesen csak tudok, felkapok a sürgősségiről egy elsősegélycsomagot, beleértve a tűzoltó takarókat is.

A riasztó időközben valóságos háttérzenévé alakul, a folyosó pedig őrült hangyabollyá változik. Egyre többen rohannak fel-alá, a személyzet egyre több tagja érkezik. Egymást túlkiabálva száguldanak felénk a lépcsőn, hogy segítsenek, vagy a sürgősségit ellenőrzésük alatt tartsák. Hogy – szükség esetén – evakuálni tudjanak.

A lift elé visszaérve még látom, ahogy Iant óvatosan felteszik egy hordágyra, illetve megfigyelés céljából, EKG-elektródák segítségével csatlakoztatják a monitorhoz. Bizonyára mindjárt oxigént is kap, amint kivitték a veszélyzónából. Tucatnyi ápoló és orvos között felismerem dr. O’Learyt, valamint Grantet, akik szitkozódva, nehezen kapkodva a levegőt, Lisha stabilizálásán dolgoznak. Eközben Laurával végre be tudunk lépni a liftbe, melynek kiakasztott ajtaja most már folyamatosan nyitva marad, én pedig az egyik takaróval a tüzet kezdem oltani. A lángok máris átcsapnak, és azonnal felemésztenek mindent, ami kicsit is gyúlékony. Még Mitch ruháját is. Ám e gondolatot most muszáj száműznöm, különben ismét megbénítana.

A füst sem szűnik egy kicsit sem, sőt, a látási viszonyok egyre rosszabbak, de ez most nem számít. Folytatom, verejtékben fürödve, kaparó torokkal egészen addig, míg már egyetlen lángot vagy szikrát sem látok. Amíg a tüzet teljesen el nem oltom.

A tűz kialszik, és vele együtt a lehető legnagyobb veszélyforrás is megszűnik. Ha nem számítjuk az esetleges mérgező gázokat, amiket éppen belélegzünk. Jól jönne egy maszk, mindannyiunknak szüksége lenne rá, mert ez a nedves rongy önmagában semmit sem ér. A saját testi épségünk védelme mindig a legeslegfontosabb – hisz ezt tanultuk. Ám ebben az esetben ez sem érdekel. Nem mehetek el maszkért, képtelen vagyok rá, legyen ez bármennyire is óvatlan vagy meggondolatlan dolog részemről.

Zihálva hajítom a takarót a sarokba, miközben a lelkemet is kiköhögöm. Laura már Nash mellett van, próbálja kiszabadítani, beszél hozzá, én pedig rájövök, a józan esze micsoda embertelen fontossági harcot vív a szívével.

Abszolút meg tudom érteni. És most először át tudom érezni ezt a belső konfliktust. Lényem minden része Mitchhez akar rohanni. Miközben a sürgősségire szánt páciens is ott hever a liftben, félig beszorulva az ágy kerekei alá, vértócsában, mellette pedig George, aki ma a fél műszakját velünk töltötte, és fáradhatatlanul dolgozott. Ez idáig sem Laurának, sem nekem nem volt túl sok kapcsolatunk vele, mindig a sürgősségre osztották be ápolóként, és a műszakjaink csak ritkán fedték egymást. Meglehetősen csendes fickó benyomását keltette, néha elég magának valónak tűnt, de soha nem volt udvariatlan, és jól végezte a munkáját. Ismerem őt. Egy kolléga. A francba…

Folyik rólam a víz, miközben fázom, nem sok választ el attól, hogy elveszítsem a józan eszem. Úgy érzem, mintha egy örökkévalóság telt volt el, mióta itt vagyunk. Mintha lassított felvételben mozognánk, miközben körülöttünk minden összeomlóban és szétesőben. Pedig csupán pár perc volt az egész. Pár másodperc.

Szempillantásnyi idő.

– Jöttem, amilyen gyorsan csak tudtam – hallom, ahogy valaki megszólal mellettem, én pedig anélkül, hogy oldalra fordulnék, tudom, hogy Zeenah az. Tiszta, megnyugtató hangját semmivel sem lehetne összetéveszteni. Ezenkívül ő az egyetlen közülünk, akinek mindig sikerül megállnia, hogy ne káromkodja el magát hangosan, még akkor is, amikor minden a feje tetején áll.

– Gondoskodj George-ról, és hívj valakit a pácienshez! – utasítom, és csak remélem, hogy nem hangzott túl nyersnek vagy nagyképűnek, elvégre Zeenah átkozottul jó, és magától is pontosan tudja, mit kell tennie. De képtelen vagyok most ezt átvenni, és rábízni Mitchet. Mindenképp oda kell mennem, nem érdekel, ki mit gondol rólam. Rólam emberként. Rólam orvosként.

Teljesen mindegy.

Megbotlok egy rúdban, elesek, de ez sem számít. Oldalazva odakúszom Mitchhez, sikerül mellé térdelnem a rengeteg mocsokban. Nagyot nyelek, amikor a kezem hirtelen mintha önálló életre kelne, és Mitch helyett balra nyúl, máris annak a betegnek a nyakát tapogatva, akivel épp a műtőbe tartottak, hogy megmentsék az életét. Aki miatt beszálltak a liftbe.

Nincs pulzusa.

De nem csak ez. A szemei fennakadtak, a fél arca darabokban, miközben csaknem az egész teste a hordágy alá szorult. Már akkor is igen kritikus állapotban volt, amikor a sürgősségin felvették, de ez…

Esélye sem volt.

– Meghalt – állapítom meg, és tudom, hogy Zeenah is hallja, mert még elkapok tőle egy okét, a szemem sarkából pedig látom, ahogy szakszerűen és nyugodtan teszi a dolgát, és ahogyan szemügyre veszi George sérüléseit.

Aztán ismét csakis Mitchre koncentrálok. Még egy utolsót köhögök, kezemmel megdörzsölöm a szemem, és már tudom is, hogy ez hiba volt, mert szükségem van egy pillanatra, míg elhomályosult látásom ismét kitisztul, és végre megvizsgálhatom Mitchet. Mialatt a lift, a pokoli bűz, a fojtogató levegő, az egész káosz ezzel a pislákoló kis fénnyel valóságos ketrecnek tűnik nekem. Úgy érzem, mintha egy szörnyeteg hatalmas szájában lennénk, amely azzal fenyeget, hogy szőröstül-bőröstül felfal minket.

Hevesen dübörgő szívvel tapintom ki Mitch pulzusát, ellenőrzöm, hogy lélegzik-e – közben én magam is hirtelen visszatartom a lélegzetem. Nem tehetek róla.

Amikor végre érzem gyenge lélegzetét, szívverését, amikor látom mellkasának enyhe emelkedését és süllyedését, képtelen vagyok visszatartani a belőlem feltörő sóhajt. Csaknem előrebukok a megkönnyebbüléstől. Legszívesebben ott helyben megölelném Mitchet, miközben rákiabálnék.

Lélegzik.

Dobog a szíve.

Jóllehet még csak nem is kedvelem. Gyakorlatilag olyan, mint egy nagy csecsemő. Idegesít és az őrületbe kerget.

Ám ha most meghal, nem számít, hogyan és miért, de esküszöm, hogy visszahozom valahogy a lelkét, akárhonnan is – és én magam nyírom ki a két kezemmel. Amiért ezt teszi velem. Amiért ilyen szörnyű rettegésbe sodor engem.

Visszahozom őt… Ettől az elhatározástól újult erőre kapok, amitől ismét képes leszek koncentrálni, ami létfontosságú most számomra ahhoz, hogy kibírjam ezt.

Mitch szeme továbbra is csukva, nincs eszméleténél, ha nem lenne annyi korom, vér és az a rengeteg vágás, az ember azt hihetné, hogy csak békésen alszik.

Amint elkezdem megvizsgálni, kellő teret biztosítva magamnak, érzem, ahogy a nadrágom a térdemnél átnedvesedik. Bizonyára a rengeteg vért és piszkot szívja fel épp. Ahogy azt is érzem, ahogy a szilánkok és a törött üvegdarabok fájdalmat okozva fúródnak a lábamba.

Ám most ez sem számít. Ezek közül egyik sem számít.

– Segítsen valaki! Gyorsan egy hordágyat, vénás hozzáférést… – sorolom mindazt, ami feltétlenül szükséges, miután, egy pillanatra megfordulva, torkom szakadtából elkiáltottam magam, felülkerekedve a körülöttem dúló hatalmas lármán. Fogalmam sincs, bárki meghallotta-e.

Lishát már elvitték, jó kezekben van, ezért Laura, Grant és egy másik orvos számára nem okoz gondot, hogy végre hozzáférjenek a felborult hordágyhoz, hogy kihúzzák, és végre kiemeljék innen. A liftben uralkodó kaotikus állapotok miatt jelenleg még így is rettentő szűkösnek és fojtogatónak hat ez a kicsi hely ennyi embernek. Aztán a lehető leggyorsabban kiviszik Nasht is, minden valószínűség szerint egyenesen a műtőbe rohannak vele, vagy legalábbis CT-re – a sérülésektől függően. Az MRI-vizsgálatot később is el lehet végezni, ha további diagnosztikára lenne szükség.

Hirtelen megszólal a gép, George EKG-ja, amelyhez az imént csatlakoztatták a hordozható monitorral együtt; fel-le ugráló hullámvonalat mutat. Villámgyors, egyben céltudatos kezek teszik, amit tenni kell. Előkerül a defibrillátor, hogy George kibillent szívritmusát ismét normál állapotba hozzák.

– Mindenki hátra! – kiáltja Zeenah, én pedig elfordítom a fejem. Szégyellem magam emiatt, de képtelen vagyok végignézni, mi történik vele. Idegeneket kezelni egy dolog, az viszont megint más, ha ismerjük és kedveljük is a pácienst. Ez ugyanazt a történetet két merőben különböző dologgá változtatja. Ilyenkor az értelem és a józan ész szerepét az érzelem veszi át. Ami egészen az ember bőre alá kúszik. És akkor kezd csak el igazán fájni.

Nehezen nyelek, többször pislogok, miközben tovább vizsgálom Mitchet. A füst idebent gyorsabban eloszlik, mint gondoltam, már nem kell olyan sokat és olyan erősen köhögnöm. Egyre több részlet tudatosodik bennem, bár szinte azt kívánom, bárcsak ne így lenne. Mert amivel szemben találom magam, attól egy pillanatra kihagy a szívem, cifra káromkodásra vetemedem, és elakad a lélegzetem. Egy másodperc, kettő… mire végre sikerül reagálnom.

Mitchnek súlyos égési sérülései vannak. Még mielőtt elolthattam volna, a tűznek sikerült átterjednie a műtős ingre, a lángnyelvek könnyedén felemésztették az anyagot, meg sem állva Mitch bőréig. A tűz nem ismer kegyelmet. Egy olyan élősködő, amelynek nem számít, hogy saját magának árt, amikor másokat pusztít el. Hogy önmagát öli meg. Akárcsak a rák. De talán pont erről szól az egész. A pusztításról. Nem pedig a túlélésről.

Még itt, ilyen körülmények között is jól látom, mit tett Mitch felsőtestével, annak bal oldalával, és a bal combjával. Pedig mennyire reméltem, hogy a lángok nem jutnak ilyen messzire, és időben visszaérek, hogy eloltsam őket. De nem sikerült. Ha Mitch rájön, hogy én voltam az, aki nem tudta időben eloltani a tüzet, hogy én voltam, aki nem cselekedett elég gyorsan, meg fog utálni.

Legszívesebben világgá ordítanám a bennem felgyülemlő dühöt és kétségbeesést, de ehelyett csupán a szám belsejét harapdálom, és folytatom. Minden erőmmel arra összpontosítok, ahol a legnagyobb szükség van rám.

Itt azonban képtelen vagyok levenni Mitchről az inget, el kell vinnünk innen, hogy elláthassuk, a műtőbe, mert az a nyavalyás ruha teljesen odatapadt a bőréhez, néhány helyen bele is olvadt, különösen a csípőjén és a derekán. Erősen az ajkamba kell harapnom, hogy hangosan fel ne üvöltsek. Egészen addig, míg már vér ízét nem érzem. A combját is elérték a lángok, a karját szintén. Nem látom pontosan, mennyi bőr maradt épen. Ám ahogy végignézek a testén, ha most meg kellene becsülnöm az égési sérülés mértékét, azt mondanám, legalább tizennyolc-húsz százalék. A teste ekkora része égett meg.

De lehet, hogy több vagy kevesebb. Nem vagyok szakember ezen a területen, arra azonban jól emlékszem, ahogy az égési sérüléseket kategorizálják. Minél magasabb a szint, annál rosszabb a helyzet. A bőr a lábán, majd végig a bal oldalán, fel a mellkasáig vörös, nincsenek rajta fehér foltok. Ez jó jel. Mitchnek talán szerencséje van, és megússza egy másodfokúval. A mellkasa azonban egészen a derekáig, valamint a felkarja és a válla nemcsak mélyvörös, hanem tele van fehér foltokkal, és tucatnyi hólyag borítja. A bőr fehéresnek, száraznak tűnik; miután közelebbről is megnézem, inkább kemény, semmint puha. A francba! Dermális égési mélység. Néhány helyen akár harmadfokú is lehet, de ehhez tényleg nem ismerem ki magam eléggé ebben a témában, és az itteni fény, ez a villódzás sem különösebben nagy segítség. Ezenfelül az égés súlyosságát gyakran csak a műtéti során lehet igazán megállapítani.

Ismét nagyot szitkozódom, amikor rájövök, hogy a bőr mélyebb rétegei, az idegek és az erek is érintettek lehetnek, és nem tudom, hogyan folytassam.

Az ujjaim remegnek, szorosan lehunyom a szemem, és kényszerítem magam, hogy a gondolataimat a jelenben, az itt és mostban tartsam, ne hagyjam, hogy az aggodalmaim felülkerekedjenek.

Mitchnek most meleg kell. Még ha ez igen ellentmondásosan hangzik is, az égéstől kihűl a test. Ezenkívül Mitchnek oxigént kell kapnia, és legalább a felszíni égési sérüléseket hűteni kell, hogy meggátoljuk a mélyebben fekvő szövetek további károsodását. Ezenfelül mihamarabb alapos vizsgálatot igényel a csonttörések, a belső vérzés és további sérülések kizárása érdekében.

Feltehetően kevesebb, mint két perce lehetek itt vele, ám lényegesen hosszabbnak tűnik most nekem. Két perc sokszor egy örökkévalóság is lehet, ha az embernek fogalma sincs, hogyan tovább. Hogy ez az egész miként végződik…

Forog körülöttem a világ, amikor körülnézek, és ráeszmélek, hogy a kijárat immár szabad. Nasht, Lishát és Iant már ellátták, valamelyik osztályra vagy a sürgősségire szállították, vagy máris a műtőben vannak; arról viszont fogalmam sincs, vajon George milyen állapotban lehet. Egy nővér és egy ápoló végre úton van hozzám, hogy segítsenek. Hogy segítsenek Mitchnek. Más körülmények között rosszul érezném magam, amiért még mindig nem jegyeztem meg a nevüket.

Istenem, bárcsak mások lennének a körülmények…

– Legyetek óvatosak, súlyosan megégett! Értesítsétek az égési osztály sebészeit, hogy készüljenek – kezdem –, és toljátok be a hordágyat olyan közel, amennyire csak lehetséges! – Mindent pontosan elmagyarázok, gyorsan felsorolom, mire van még szükség, mindent, ami hirtelen eszembe jut, ők pedig bólogatnak, figyelmesen hallgatnak, majd munkához látnak.

És végre kivisszük innen Mitchet.

2. fejezet

Sierra

Az ember nem óvhatja meg magát folyton minden fájdalomtól vagy mindattól, ami esetleg fájdalmat okozhat neki, mert ahhoz ismernie kellene mindent, ami bánthatja. És ez nem lehetséges. És mert nem létezik olyan fal vagy védelmi eszköz, amely ellen tudna állni a számunkra ismeretlennek, amikor az váratlanul ránk omlik, és betemet.

Ezt tanultam ma.

A fájdalom olyan, mint a szeretet. A fájdalom mindent áthat.

– Maguk itt maradnak, a többiekkel együtt átveszik a sürgősségi koordinálását. A rendőrség és a tűzoltóság is megérkezett, szóval folytassák a munkát, amíg további instrukciók nem érkeznek! – utasít dr. O’Leary. Közben feltartja Laurát és engem. Egyszerűen nem enged oda Nashhez és Mitchhez. A rohadt életbe, nem engedi, hogy elkísérjük őket.

– Mi? – kiáltom, nem törődve azzal, hogy én még csak rezidens vagyok, ő pedig a klinika elismert orvosa. – Segíteni akarunk – sziszegem. Nem azért csináltam ezt végig, nem azért láttam el Mitchet, hoztam ki a liftből, hogy most távol maradjak.

– Dr. Riverát a lehető leggyorsabban meg kell vizsgálni és el kell látni, mielőtt műtőbe megy. Dr. Brooks már túl van a CT-n, most pedig neurológiai kezelésre vár. Maguk ketten – folytatja, miközben tekintete rám, majd Laurára vándorol, végül ismét vissza – nem vesznek részt ebben odafent.

– Ekkora baromságot! – Megpróbálok elmenni mellette, ő azonban határozottan visszatart.

– Dr. Harris! – Hangja erőteljes, nem tűr ellentmondást. – Ön most érzelmileg túlságosan érintett. Ahogy dr. Collins is. Dr. Brooks dr. Collins partnere, dr. Rivera pedig az ön kollégája és barátja. Maguk mindketten túl közel állnak hozzájuk.

A mellettünk lévő folyosóra vezető ajtó, a szomszédos épület és az égési sebészet irányába, nélkülünk csukódik be. Mitchet elvitték.

– Mondja, dr. Harris, valóban úgy gondolja, hogy maga inkább tudna segíteni rajta, mint a többi, jóval tapasztaltabb orvos, akik alaposan megvizsgálják, majd megoperálják a barátját? Azt mondja, tévedek? Meg merne rá esküdni, hogy ura az érzelmeinek? Amennyiben igen, akkor minden további ellenvetés nélkül engedem, hogy vele tartson. – Dr. O’Leary kivár, oldalról rám sandít, miközben én a zárt ajtókat bámulom, a szavai pedig ott visszhangoznak a fejemben.

Nem, nem merek. És ezt ő is tudja jól.

Minden erőmmel ökölbe szorítom a kezem, a combomhoz nyomom, és szorosan összepréselem a fogam. Úgy, hogy már fáj az állkapcsom, és úgy érzem, hogy ez a fájdalom az egész testemet átjárja.

– Egyelőre nem zárjuk be a sürgősségit. Úgy néz ki, erre nincs is szükség, mivel a dupla ajtónak és a légzsilipnek köszönhetően a folyosótól, illetve a baleset helyszínétől elzárt területnek minősül. Amúgy meg, már így is rengeteg a tennivaló, itt és a környező kórházakban is, mert a robbanással egy időben több baleset is történt. Tisztában vagyok vele, hogy ez most nehéz. De önökre idelent van szükség. – Dr. O’Leary végigmér minket, majd hozzáteszi: – Ezenkívül nem ártana, ha magukat is megnézetnék.

– Rendben – hallom a saját hangom, és ez jobban fáj, mint hittem. Mert ez olyan, mintha feladnám.

Dr. O’Leary még csak nem is sejti, hogy rég lejárt a műszakunk. Hogy épp haza akartunk menni. És én nem teszem szóvá, mert akkor egészen biztosan elküldene minket, és az mindennél rosszabb lenne. Így hát Laurához fordulok, aki szemmel láthatóan e pillanatban is a könnyeivel küzd, megfogom a kezét, és megszorítom. A tekintete elhomályosul, az arca sápadt. Ha az elmúlt heteket nézzük, amióta ismerjük egymást, most először tűnik úgy, hogy képtelen megbirkózni valamivel. Ria elvesztése ugyan szintén megviselte lelkileg, de ez most egész másmilyen módon küldi padlóra.

– Segítünk, itt maradunk – szólalok meg, és mintha dr. O’Leary is végre meggyőződött volna arról, hogy nem készülünk semmiféle ostobaságra. Bólint, indul a dolgára, otthagyva minket ebben az igencsak elveszett lelkiállapotban.

– Laura? Nem kéne… – Megköszörülöm a torkom. – A sürgősségire kellene mennünk, hogy segítsünk a többieknek. Rendben? – Nem válaszol. – Vagy inkább haza szeretnél menni? – Kívülről nézve maga vagyok a megtestesült nyugalom, a bennem dúló vihart ügyesen elrejtem, bár legszívesebben ráordítanék. Rá és az egész világra. De mégis min változtatna az?

Ha Laura úgy dönt, haza szeretne menni, azt sem vehetem tőle rossz néven. De bárhogy is lesz, én maradok. Nem ez lesz az első túlórás műszakom.

– Ó, istenem! – sóhajt fel végül Laura mellettem, arcán a kétségbeesés és a remény ádáz harca tükröződik. – Mi történt? Mégis mi a fene történt itt, Sierra?

– Nem tudom. – Körülöttünk továbbra is minden úgy fest, mintha maga a pokol szabadult volna el, miközben a rendőrség és a tűzoltóság is beveszi a folyosót, hogy a baleset helyszínét megvizsgálják. Mindent ellenőriznek, rögzítenek, alaposan megnéznek; mi okozhatta, nyomoznak, hogy baleset volt-e vagy előre megfontolt, szándékos merénylet. Bár végső soron számomra ennek semmi jelentősége. Hisz mindkettő ugyanahhoz az eredményhez, ugyanahhoz a szituációhoz vezetett volna, amiben most találtuk magunkat. Az indítékok semmit sem változtatnak a végeredményen, ha maga a történés ugyanaz marad. Legyenek akár jóindulatúak vagy rosszak a tettek mögött meghúzódó motivációk, a balesetek, az emberi mulasztások semmit sem változtatnak azon, ha valaki súlyosan megsérül. Ha a legvégén így is, úgy is fájdalmat okoz…

Halkan megköszörülöm a torkom, egy pillanatra összepréselem a szemem, és igyekszem elhessegetni ezt a gondolatot.

– Menjünk innen. Gyere! – Finoman a sürgősségi felé terelem Laurát, hiszen itt már úgysem tehetünk semmit, csak útban volnánk. Később majd biztosan kikérdeznek minket.

Amint belépünk a sürgősségire, Maisie siet felénk, a káosz ellenére.

– Sziasztok! Sajnálom… nem tudtam odamenni segíteni, hirtelen annyi minden történt egyszerre. Volt egy nagy baleset, mindjárt érkezik is még pár mentő. Egyszerűen nem tudtam… Úgy értem… – Megigazítja a szemüvegét. – Sajnálom – teszi hozzá megszeppenve, és tudom, hogy jót akar, mégis pocsék érzés. Pláne, mert nem az ő hibája. Mindannyiunk számára erőt próbáló helyzet.

– Mit tehetünk? – Szavairól mintha tudomást sem vennék, nem engedhetem, hogy hatással legyenek rám, inkább megpróbálok támaszt nyújtani Laura számára. Hisz épp elég sokszor állt már ő is mellettem, még ha nem is tudatosan. Én azonban nagyon is tisztában vagyok vele. Különösen ma. Különösen ebben a helyzetben.

Maisie meglepetten néz ránk, szemöldöke széles ívben emelkedik arany száras, rózsaszín keretes szemüvegének pereme fölé.

– Titeket is jó lenne megvizsgálni, a füst miatt, aztán hazamehetnétek, mert…

– Maisie! – szakítom félbe durván, mert ő is ugyanazt szajkózza, mint dr. O’Leary az imént, és mert képtelen vagyok ugyanezt végighallgatni még egyszer. Azonnal torkán akad a szó, vet még egy pillantást Laurára, végül bólint.

– Legalább mosakodjatok meg egy kicsit, öblítsétek ki a szemeteket, vegyetek fel tiszta műtős inget és nadrágot! Túl sok kosz, vér és füst tapadt rátok. Igyatok valamit, aztán gyertek vissza, hisz egy csapat vagyunk.

Laurához fordulok, aki ez idáig egyetlen szót sem szólt. Arckifejezése áthatolhatatlan és kifürkészhetetlen. Érzelmektől mentes. Egyedül sápadt bőre és enyhén kipirult szeme árulkodik róla, hogy még korántsem érzi jól magát a bőrében. Mélyeket lélegez, be és ki, összenézünk, és értjük egymást szavak nélkül is.

Sikerülni fog, meg tudjuk csinálni. Maradunk. Együtt. Nem számít, meddig tart. És megteszünk minden tőlünk telhetőt. Ahogy mindenki más is.

Ahogy Mitch és Nash is.

Fél örökkévalósággal később alig állunk a lábunkon, teljesen kimerültünk, Maisie-vel a személyzeti helyiségben ülünk. Órákkal ezelőtt leváltottak minket a sürgősségin, majd végül Laura kérésére, és dr. O’Leary és dr. Gardner felszólításának eleget téve, mégiscsak hagyjuk, hogy néhány vizsgálatot elvégezzenek rajtunk. Minden rendben, csak a légutak és a nyálkahártya sérült kicsit, mérgezésnek nyoma sincs. Nincs látható duzzanat vagy sérülés a légcsőben sem, néhány nap múlva kontrollra kell mennünk. Csak a biztonság kedvéért, hogy kizárják a toxikus tüdőödémát.

Egyszerre voltunk profik és vakmerők. Ennek ellenére újra megtenném, és biztos vagyok benne, hogy Laura úgyszintén. Mert bármi mást teszünk, azzal csak még több értékes percet vesztettünk volna. És azzal együtt lehet, hogy még több emberéletet.

George-ot már nem tudtuk megmenteni. Egy kolléga nem élte túl, ám ezt még mindig annyira hihetetlennek és valószerűtlennek érzem, hogy képtelen vagyok felfogni.

A rendőrség is kihallgatott minket, megválaszoltuk a legsürgetőbb kérdéseket, már amennyire a körülmények engedték, hogy legalább egy elsődleges képet nyerhessenek a kialakult helyzetről. Bizonyára visszajönnek még, vagy néhányunkat megkérnek, hogy menjünk be az őrsre, attól függően, mit mutatnak az első eredmények. Baleset volt-e, vagy sem. Bár vannak elméleteik, egyelőre a szándékosság úgy tűnik, nem játszik. Merthogy semmi sem támasztja alá.

Fáradtan masszírozom elgémberedett nyakamat, majd elnyomok egy ásítást. Rám férne egy alapos zuhany, haza kellene mennem aludni, és enni valamit. De valahogy egyiket sem érzem helyénvalónak. Mert egyik sem látszik szükségszerűbbnek, mint maradni, várni és imádkozni, hogy a többiek helyrejöjjenek.

Laura is csak rövid ideig volt távol, nagy nehezen rávette magát, hogy lezuhanyozzon, átöltözött, eltaxizott Nash lakásába, hogy megetesse a macskát, aztán azonnal vissza is jött, mert itt akar lenni, amikor a férfi felébred.

Ha felébred…

Nasht az intenzívre vitték, egyelőre nincs magánál. Laura nem mehet be hozzá, túl sok vizsgálat van még hátra. Pedig az elmúlt órákban már szinte minden lehetséges vizsgálatot elvégeztek: CT, MRI, MR-angiográfia és EEG, valamint transzkraniális Doppler-szonográfia. Legalábbis a legfrissebb helyzetjelentés szerint. „Minden tőlük telhetőt megtesznek”, mondta Bella az előbb, amikor közölte velünk a hírt. „Azt viszont még nem tudni, mennyire súlyos a sérülés. És hogy mikor fog felébredni.”

Zárt koponyaagyi trauma. Ez a diagnózis most Damoklész kardjaként lebeg Laura feje felett. Mindannyiunk felett. Ha Nash harmadfokú traumát szenvedett, ha a hosszú távú károsodás túl nagy, és többé nem dolgozhat orvosként, akkor az minden bizonnyal mindkettőjüket összetöri. Bár úgy vélem, a végén ez úgysem számít majd. Laura csakis egyet akar, hogy Nash életben maradjon. És én is ezt akarom.

Mitchről viszont semmi hír, és ettől teljesen kivagyok. Mert ez csak egyet jelenthet: valami nem úgy alakul, ahogy kellene, vagy már meg is történt a baj; vagy az is lehet, hogy jól alakul, csak még egy kis időre van szükség. Egyszerűen nem tudom. A hír hiánya mindig két dolgot jelenthet: vagy nincs miről értesíteni minket, vagy nincs idejük, mert éppen minden balul sült el…

A tehetetlen várakozás, a bizonytalanság, a sok kimeneti lehetőség nem hagy nyugodni, és én gyűlölöm ezt. Utálom, hogy ezen az oldalon kell állnom, hogy nem tudok semmit sem tenni.

Semmi hír – ha aggódik, ez a két szó az őrületbe tudja kergetni az embert.

Amikor Bella itt járt, hogy tájékoztasson minket, Mitch még odabent feküdt a műtőasztalon. Ezért várok még mindig, addig nem mozdulok, míg meg nem tudom, mi a helyzet.

Maisie gondolataiba merülve egy kilógó cérnaszálat babrál a vékony kardigánján, melyet néhány perce vett elő a szekrényéből, hogy magára kapja. Hideg van. Sosem gondoltam volna, hogy egyszer fázni fogok Phoenixben, de így van. Nem a kinti alacsony hőmérséklet teszi, hanem a bensőmben szétáradó hideg az, amitől reszketek. Az a fajta, ami az aggodalomtól, az alváshiánytól és a kimerültségtől keletkezik, és korántsem olyan könnyű elűzni, mint azt az ember hinné.

Mindannyian fáradtak és nyugtalanok vagyunk, szóval nem csoda, hogy így érezzük magunkat. Ma mindannyian átléptük a saját határainkat. Ha nem is feltétlenül fizikailag, de érzelmileg mindenképp, nem is emlékszem, hogy valaha is éreztem-e így magam. Ennyire erőtlennek, tehetetlennek, ennyire üresnek. Mintha egyre jobban meghajlottunk volna a teher alatt, és így hagytak volna minket. A törés határán. Néhányan azt mondják, meghajolni jobb, mint összeomlani, megtörni, de szerintem ez baromság. A tiszta törés egyszer nagyon fáj, de aztán szépen meggyógyul. Gyors fájdalom. De ha valakit meghajlítanak és megnyomorítanak, az hosszú ideig tartó kín. Mintha sem előre, sem hátra nem tudna menni, mert semmilye sem tört el igazán, de nem is gyógyult meg rendesen.

– Hazamegyek – motyogja Zeenah, akit először látok ilyen mélységesen kimerültnek. A szokásos csillogás nélkül a szemében, a mosolya és a kihívó tekintete nélkül. Most üresség tátong benne és hitetlenkedés.

Ő volt az, aki elsőként ellátta George-ot, majd segített a továbbiakban. Ő volt az, akinek meg kellett állapítania a halál beálltát. George gyakorlatilag a karjaiban halt meg, és nincsenek szavak vagy tettek, amelyekkel ennek a terhét levehetnénk a válláról. Bárcsak másképp alakult volna…

– Tudok… úgy értem… – Zeenah tekintete Laurára téved, aki a fejét az asztalra hajtva alszik, még a karját sem sikerült rendesen az arca alá tennie, hogy kényelmesebb legyen. Copfjából kibomlott szőke haja a homlokába és az arcába hullik, az asztalon kígyózva terül el.

– Nem. Menj csak, és pihend ki magad! – válaszolom, és igyekszem rámosolyogni, de hiába, nem sikerül. Nem kéne neki is ezt csinálni, elég, ha mi itt vagyunk. Úgysem tehetne semmit, még ha akarna sem. – Majd írunk, amint megtudunk valamit.

Zeenah összepréselt ajkakkal bólint, megköszöni, majd elsétál Maisie mellett, aki még utoljára vigasztalóan átöleli.

– És te is írj nekünk, ha szükséged volna valamire, jó? – kéri Maisie nyomatékosan, és nem engedi el Zeenah-t, amíg az rá nem bólint. Már egyetlenegy hangot sem vagyok képes kinyögni, de remélem, tudja, hogy bármiben és bármikor számíthat ránk. Vigyáznia kell magára, és mindent meg kell tennie, ami nélkülözhetetlen ahhoz, hogy ezt az egészet fel tudja dolgozni.

Maisie visszaül, és miután Zeenah mögött becsukódik az ajtó, úgy érzem, az előbbinél is jobban fázom.

Maisie-vel és Laurával ellentétben még nem jutottam el a zuhanyzóig, nem is öltöztem át, mióta elhagytuk a sürgősségit. Még mindig a kórházi ingemben és nadrágomban ücsörgök, csupa kosz és vér vagyok mindenütt. Most bepótolhatnám, gyorsan lezuhanyozhatnék, felvehetnék valami kényelmes ruhát, hisz amúgy sincs jobb dolgom, mégsem tudom rávenni magam, hogy megtegyem.

Halkan sóhajtva ismét Laurát tanulmányozom, majd felállok, kiveszem a szekrényből a tiszta köpenyt, Laura fölé hajolok, ráterítem a vállára és a karjára, hogy legalább egy kicsit melegen tartsa. Mikor elugrott Nashhez, kényelmes nadrágba és pólóba bújt, az alváshiányon azonban ez vajmi keveset segített; az aggodalom keltette reszketésen meg még annyit sem.

Még álmában is aggódik. Arca feszültnek tűnik – az ajka, a szeme, a szemöldöke. Ráadásul olyan sápadt, akár egy szellem.

Hátradőlök, hogy a következő pillanatban, mikor az ajtó váratlanul kinyílik, olyan hirtelen pattanjak fel, hogy még a székem is hátrabillen, Maisie pedig összerezzen ijedtében.

Ám csupán Jane érkezik, aki meglepődve néz ránk. Maisie lehajtja a fejét, a kezére támasztja, én pedig csalódottan, de továbbra is vadul dübörgő szívvel visszaülök.

Belégzés, kilégzés, parancsolom magamnak néma csendben.

Mitch jól van. Jól kell lennie…

Szerencsére Laura az egészből nem vett észre semmit, még csak meg sem moccant, és ez egyértelművé teszi, milyen irtó nagy szüksége volt már erre a szünetre – és örülök, hogy ilyen körülmények között egyáltalán tud aludni. Ez valóban megmutatja, mennyire a tűréshatárán járt már, ezért úgy döntök, csakis akkor ébresztem fel, ha muszáj, és megtudtunk valami újat.

– Sziasztok! – köszönt minket Jane némi kétkedéssel a szemében, miközben a szekrényéhez lépked. Tiszta, lágy hangja az egyetlen, ami jelenleg élettel tölti meg a helyiséget. – Minden rendben? Úgy értem, olyan…

– …szörnyen nézünk ki – fejezi be Maisie Jane mondatát, én pedig néhányszor megdörzsölöm az arcom.

– Nem mondod – motyogom, majd felé fordulok, mikor tovább beszél.

– Ma valahogy olyan más itt. Mármint a Whitestone-ban. Olyan nagy a nyüzsgés odalent, mindenki magába forduló vagy feszült. Sokkal inkább, mint máskor. És mi ez, füstszag? – kérdezi Jane csodálkozva, közben a haját a füle mögé simítja. Bubifrizurája olyan rövid, hogy alig bírja összefogni, a frufruja jóval a szemöldöke fölött végződik. Merész frizura, ragyogóan fényes, világosbarna haj, amihez időnként élénk színű cuccok társulnak. Olyasvalami, amit a mai napig nem tudok összeegyeztetni az előttem álló csendes, befelé forduló nővel, aki az első hetekben alig váltott velünk három mondatnál többet. Nem nagy ügy. Csak különösnek találom. De úgy tűnik, Jane lassacskán kezd felengedni. Főleg Maisie társaságában.

– Te még nem hallottad? – kérdi Maisie döbbenten, ugyanakkor a lehető leghalkabban, hogy közben ne ébressze fel Laurát. – Volt egy kör-e-mail, a hirdetőtáblán is van valami kiírás.

Jane megáll mellettünk az asztalnál, hirtelen egyfajta bűntudat és szomorúság ül ki az arcára. De nem sokáig. Igazából olyan gyorsan tovaszáll, hogy már-már az az érzésem, csak képzelődtem. Nem is volt itt velünk, mégis ugyanolyan kimerültnek tűnik, mint mi.

– Nem, én… dolgom volt, nem néztem – válaszolja, majd keresztbe fonja a mellkasa előtt a karját, és összehúzott szemöldökkel néz. – Szóval, mi ez? Mi történt?

– Nash az intenzíven fekszik, Mitch valószínűleg még a műtőben, vagy talán már a kórteremben, nem tudjuk. Egy beteg meghalt, Ian is megsérült, most alszik, de fel fog épülni, Lisháról még nem hallottunk semmit. És George… – Nagyot nyelek, gombóc van a torkomban, majd folytatom. – George sajnos nem élte túl. Meghalt a műtőbe menet. – Igyekszem nem gondolni rá, mert minden alkalommal, amikor így teszek, egyre valóságosabbá válik, ugyanakkor tisztában vagyok vele, hogy ez nem helyes. Mert ha nem gondolok rá, akkor az olyan, mintha nem számítana. Mintha nem lett volna fontos. Márpedig George nagyon is fontos volt. Minden élet fontos. Viszont az elmúlt néhány órában mindezt távol kellett magamtól tartanom, és továbbra is ezt kell tennem, különben úgy omlok össze, akár kártyavár a szélben.

Jane szeme kikerekedik, szája tátva marad. Nem csoda, hisz a legrosszabb dolgokkal kezdtem.

– Robbanás történt – magyarázza Maisie, amikor én képtelen vagyok folytatni. Ehelyett a kezemet tördelem a combomnak szorítva, majd ismét az asztallapot fürkészem. – Én a sürgősségin voltam, egy beteget kellett a műtőbe szállítani. Mitch, George és Nash készültek, hogy felvigyék, Lisha is csatlakozhatott hozzájuk, Laura és Sierra már épp befejezték a munkát mára, és hazafelé indultak. Nem láttam, de hallottam. – Szünetet tart, vesz egy nagy levegőt. – A liftben történt. Ian is ott volt, és… Fogalmam sincs, mi történt. De rémes volt, Jane. Igazán rettenetes.

– Micsoda? – suttogja, mire ismét felemelem a tekintetem, ránézek, és bólintok. Látszik, hogy képtelen elhinni. Nem hibáztathatom, hiszen ugyanígy vagyok ezzel én magam is. Pedig én ott voltam.

– Ó, istenem! – Hangja rekedten szól, könnyek gyűlnek a szemébe, ám ahogy az első könnycsepp legördül az arcán, röviden megrázza a fejét, majd sietve letörli.

Jane nyilvánvalóan még Lauránál is érzékenyebb, még jó, hogy nem volt itt, és jó, hogy legalább egyikünknek nem kellett ezt látnia és átélnie.

– Tehetek esetleg valamit? Szükségetek van valamire? – kérdezi, mi azonban nemleges választ adunk. Jane sajnos nem tudja megadni nekünk, amire szükségünk van, amire a szívünk vágyik.

Bólint, gyorsan összeszedi magát, és hálás vagyok, hogy nem kezd bele az ilyenkor szokásos ostobaságokba, mint például: Menjetek haza, pihenjetek egy kicsit, túl régóta vagytok itt, túl régóta vagytok talpon.

– Nash – motyogja Laura álmában, majd megrázza magát, elfordítja fejét, és az arca másik felét fekteti az asztallapra.

A francba, bárcsak ez az egész csupán egy rémálom lenne! De nem az.

Ez a valóság.

És fáj.

És még koránt sincs vége.

3. fejezet

Sierra

– Rendben, átadom. Köszönöm, Jada. – Sofie leteszi a telefont, és immár hozzám intézi a szavakat, amint meglát. – Sierra, de jó, hogy látlak! Laura még mindig hátul van? – Odalépek a pulthoz a kávéval, amit kettőnknek hoztam, és érzem a száguldó szívverésem. Mindazok után, ami történt, szinte értetlenül állok azelőtt, hogy a szívem még bírja. Hogy nem fáradt el. Főleg az elmúlt órák eseményeit figyelembe véve.

– Történt valami? Van valami hír? – kérdezem elhaló hangon, ugyanakkor reményteljes várakozással.

– Nash – kezdi mosolyogva. – Magához tért. Már korábban is látszott, hogy az eredmények jobbak a vártnál, a neurológia is biztató. Már nem az intenzíven, hanem az osztályon van. Szólnál Laurának? A 709-es szobában keressétek.

Remegve lélegzem be és fújom ki a levegőt, a pultnak támaszkodom. Megkönnyebbülök. Legalább az egyikük túl van a veszélyen.

– Máris szólok neki.

Sofie bólint.

– Köszönöm. Ian is felébredt, megfigyelésre a belgyógyászaton kell maradnia, de szerencsére neki nem esett túl nagy baja. Lishának – folytatja száját elhúzva – van pár zúzódása, egy enyhe traumás agyi sérülése, de rendbe fog jönni.

– Oké. Ez nem is hangzik olyan rosszul, mint ahogy először gondoltam. – Nagyon örülök, még ha nem is tudom kimutatni. Épp elég, hogy elveszítettünk egy beteget. És George-ot. Már most hiányzik.

– Mitchről hallottál valamit? – Kérdése olyan váratlanul fonódik a torkomra, hogy azt hiszem, ott helyben megfulladok. Hirtelen nem is jutok szóhoz, csak megrázom a fejem.

– Ilyen nincs. Majd én odacsörgök. – Mielőtt bármit is mondhatnék, már emeli is telefont, és tárcsázza a gyorshívót. – Halló? Itt Sofie Vega a szívsebészetről. Egy beteg iránt szeretnék érdeklődni, a neve dr. Mitch Rivera. Pontosan. Így van. Rendben, köszönöm. – Miközben Sofie beszél, magamban vívódom, nem is tudom, akarom-e hallani vagy sem. Vajon hogyan érint majd, amit esetleg hallani fogok.

– Kijött már a műtőből? – Sofie szavainak hatására csaknem elejtem a kezemben tartott kávéscsészéket. – De hát miért nem szóltatok? Külön megkértelek rá, Ethan – sziszegi dühösen a telefonba, miközben a tekintetünk találkozik. Muszáj letennem a kávét, mert egyszerre remegni kezd a kezem. A műtétnek vége. Ez jó, nem?

Sofie mond még valamit, ám hogy mit, az nem jut el a tudatomig. Ahhoz túlságosan hangos a fejemben tomboló vihar. Ami tiszta őrültség, mert különben teljesen üresnek érzem magam. Tompának.

Kijött a műtőből, fut végig a gondolat az agyamon folyamatos, véget nem érő spirálban. Túlélte.

– Te is – motyogja Sofie, miközben leteszi. Biztos vagyok benne, hogy a vonal másik végén lévő pasi még hallotta. Aztán vesz egy mély levegőt, felír valamit egy papírra, leteszi a pultra, pont elém. – Mitch egész jól viselte, az állapota stabil. Az intenzíven fekszik. Még jó, hogy a Whitestone-ban vannak a legjobb égési sebészek, különben Mitchet máshová kellett volna vinnünk. – Immár hozzám beszél, én meg csak bólintok. Ha Mitchet át kellett volna szállítani egy másik kórházba, szerintem megőrültem volna.

– Ez Mitch szobaszáma. Felírtam Nashét is, hogy el ne felejtsétek – teszi hozzá Sofie, a cetlit felém tolva.

Mintha transzban lennék, bámulom az előttem lévő számokat, amiket Sofie kanyarintott gyöngybetűkkel a kis sárga papírra. Boldognak kellene lennem – valahogy mégsem vagyok az. Nem tudok örülni, mert…

– Mennyire súlyosak az égési sérülései? – suttogom anélkül, hogy felemelném a tekintetem.

– Sierra – kezdi Sofie azon a hangon, amellyel azt akarja sugallni: Biztos vagyok benne, hogy minden rendben. Vagy ha most még nem is, akkor majd rendben lesz. De megáll, szünetet tart, és inkább őszintén válaszol: – Nem tudom. Erről nem tájékoztattak. Csak annyit közöltek, hogy a műtét jól sikerült, és Mitchnek most pihennie kell. Még ha nehezen is vallom be, a kezelőorvosa az egyik legjobb ezen a szakterületen. – Attól, ahogy ezt hangsúlyozza, tisztára úgy hangzik, mintha valami más is lenne emögött. Máskor, kíváncsiságtól vezérelve, biztos rákérdeztem volna, vagy ugratom egy kicsit ezzel. De nem ma.

Nem, ma nem.

– Köszönöm – préselem ki magamból, zsebre vágom a cetlit, mielőtt az Edith langyos kotyvalékával teli csészémért nyúlnék, és végre sikerül ismét Sofie szemébe néznem.

– Menj, add át a jó hírt Laurának! – feleli mosolyogva. – Műszak végén én is rájuk nézek. És, Sierra? Te is tarts végre egy kis szünetet!

Bólintok és elindulok. A lábam szinte magától mozog, egyenesen Laurához, aki még mindig az asztalra hajtott fejjel alszik, amikor belépek hozzá. Maisie már rég hazament, és nekünk sem ártott volna. Ehelyett, mint két makacs szamár, mindketten itt maradtunk, mintha ez bárkin segítene. Bár elég egy pillantást vetnem Laurára, és belátom, hogy ez nem igaz. Neki igenis segít. Mert most képtelen volna egyedül lenni, és így, hogy maradt, nem is kell. És furcsa módon talán nekem is jót tesz, hogy itt lehetek, és nem kell hazamennem.

Jobb, ha csak a munkára koncentrálok, a feladatra, a célomra.

A pokolba is! Nem akartam barátokat, csak a saját dolgommal akartam törődni. És most? Alig néhány hónappal a Whitestone-ban töltött első napom után amellett, hogy egy jó barátnőt szereztem, egy kedves kis csapat vesz körül, ami miatt időnként szem elől tévesztem az igazi célomat. Azt, hogy a legjobb akarok lenni. Hogy nekem kell a legjobbnak lennem. Mert csak akkor vagyok valaki. Dr. Sierra Harris, a szívsebészeti osztály legjobb rezidense. Nem egy akarok lenni a sok közül, egy kategóriában azokkal, akiknek a nevét senki sem tudja. Keményen küzdöttem a tanulmányaimért és ezért az állásért, nem hagyhatom most abba.

Laurát fürkészem, leteszem a kávét, kisimítok egy hajszálat az arcából, és nagyot sóhajtok. Nem is fogom abbahagyni – ma azonban teszek egy kis kivételt. És mindazokon a napokon, amikor más dolgok fontosabbá válnak.

– Laura – suttogom, és gyengéden megrázom a vállát, mert nem akarom megijeszteni. Helyes kis hangot ad ki, majd halkan morog egyet, amin egyszerre nevetnem kell.

– A zokni nem ízlik! – kiáltja, majd hirtelen felkapja a fejét.

– Mi? – kérdem zavartan.

– Mi az? – kérdez vissza motyogva, majd nagyot ásít. Fehér bőre, hiába, az arizonai napnak köszönhetően időközben egy kis színt kapott, most fakónak tűnik, szeme alatt sötét karikák díszelegnek, az ajkai kiszáradtak. Laura teljesen kész van, tisztán látni rajta minden egyes érzést, minden gondolatot, de legfőképp az elmúlt huszonnégy óra nyomait.

– Felejtsd el! Én is megpróbálom – válaszolom, a szemöldököm ráncolva. És nyitom a szám, hogy végre elújságoljam neki a jó hírt, ő viszont már mondja is tovább.

– Sokáig aludtam? – Megdörzsöli az arcát, majd rám szegezi a tekintetét. – Miért ébresztettél fel? Úgy értem… – A szemei egyre nagyobbra és nagyobbra kerekednek, majd hirtelen felpattan, amitől a köpeny, amit nemrég ráterítettem, a válláról máris a padlóra repül. – Ő… mármint, jól van?

Ó, milyen jó volna viccelődni, egy kicsit heccelni a viselkedése miatt. Amiért nem kérdez rá direkt: Életben van? Mégsem teszem. Talán mert nem tudom, milyen érzés lehet ennyire szeretni valakit. Vagy mert Laura olyan ember, akit megtanultam értékelni. Akit kedvelek.

Mosolygok.

– Már az osztályon van, felébredt.

Könnyek árasztják el Laura szemét, felsóhajt, hirtelen meg kell támaszkodnia az asztalban. Az ember azt várta volna, hogy már rohan is, tornádóként viharzik ki a helyiségből, a lifthez száguld, hogy egyenesen Nashhez menjen. De ő csak áll és sír. Csaknem kisírja a lelkét. Mintha egy egész óceánt zokogna ki magából.

Teste remeg, én azonban csak nézem, fogalmam sincs, mitévő legyek, és mit mondhatnék neki. Mert Laura egymaga megbirkózik ezzel. Megremeg, megtörik, de máris gyógyulni kezd. Szabad utat enged mindennek, hogy aztán Nash előtt már ne kelljen, ebben biztos vagyok. Vagy egyszerűen nincs más választása, mint átadni magát a rátörő érzelmeknek. Ez lenyűgöz – és rettentően irigylem tőle ezt a lelkierőt.

Nem tudom, korábban érzelmes ember voltam-e, de ma már biztosan nem vagyok. Nem sírom el magam olyan könnyen vagy gyakran, mások előtt meg végképp nem, és nem hagyom, hogy bármi is túl sokáig vagy visszatérően nyomasszon. Sem a magánéletemben, sem a munkámban. Mert tiszta fejre van szükségem ahhoz, hogy a kitűzött célomat elérjem, hogy átvészeljem a napot. Az érzelmek csak megbonyolítanak mindent, nekem pedig nincs szükségem bonyodalmakra. Túl sok fájdalmat okoznak, ezt még az anyám tanította nekem. És azt is, hogy nem érdemlem meg, hogy szeressenek. Úgy igazából, legalábbis. Vagyis nem arról van szó, hogy nem akarom ezeket az érzelgős dolgokat, hanem arról, hogy nem vagyok valami jó abban, hogy az érzéseket közel engedjem magamhoz. Legalábbis mindeddig ebben a hiszemben voltam, ezért is rémít most meg, amikor észreveszem, hogy szipogni kezdek, miközben Laura előtt állok.

– A jó büdös francba! – káromkodom olyan halkan, hogy ő nem vegyen belőle észre semmit, majd megköszörülöm a torkom, és mindent megteszek, hogy egyetlen könnycseppet se ejtsek.

Hát, ez történik, ha az ember közel enged magához másokat.

Én nem tudok ezzel mit kezdeni. Egyszerűen nem megy.

Laura minden figyelmeztetés nélkül áthidalja köztünk a maradék távolságot, és a gondolataimból kizökkentve, hevesen átölel. Istenem, ennek a nőnek aztán van ereje!

– Megfojtasz – sziszegem.

– Köszönöm, Sierra! – mondja olyan szívből jövő őszinteséggel, hogy végigfut a hátamon a hideg.

– Nem tettem semmit.

Laura elenged, majd rám mosolyog. Elmaszatolt szempillafestékkel, sírástól kipirosodott arccal, kivörösödött szemmel, összegubancolódott hajjal és a lehető legragyogóbb mosollyal az ajkán.

– Dehogynem. Itt voltál. Velem. Nem mentél el. Még akkor is, ha természetesen tudom, hogy ennek nyilván inkább Mitch az oka.

– Fogd be, és indulj már Nashhez! – morgom, nehogy belemenjünk ebbe a témába, majd megmondom neki a szoba számát, amelyben Nash fekszik. Aztán határozottan az ajtó felé tolom, amitől hangosan felnevet. Néhány lépés után azonban elhallgat, és újra megáll.

– Mitch? – ismétli meg a nevet ezúttal kérdőn, az arcomat fürkészve. Ám most csak arra kíváncsi, jól van-e.

– Kihozták a műtőből. De azt nem tudták megmondani, mennyire súlyosak az égési sérülései – magyarázom. – Ian is magához tért, bizonyára hamar talpra áll. Lishára még további vizsgálatok várnak, de jelen állás szerint az állapota nem kritikus.

Laura megkönnyebbülten lélegzik fel.

– Jó. Az jó!

– Most pedig menj már, nem bírom tovább ezt a rengeteg érzelgősséget. Hátborzongató.

– Gyere te is! – fogja meg a kezem, és magával húz.

– Mi? De hisz felébredt, túlélte. Minek… – Nem folytatom tovább, jól ismerem Laura válaszát, még mielőtt bármit is szólna. Ismét elmosolyodik, ezúttal azonban nem olyan ragyogóan, mint az előbb. A kezemet fogja, és szorosan mellettem lépked, míg egy perc múlva megállunk a lift előtt, megnyomja a gombot, majd elárulja nekem, amit már amúgy is sejtettem.

– Egyedül nem megy – motyogja. – Kérlek, maradj még, amíg odaérünk!

Fél. Nem igazán tudom, mitől, de egyértelműen fél.

– Oké. Elkísérlek odáig – felelem, és megszorítom a kezét.

Micsoda katasztrófa. Micsoda éjszaka. Milyen szar kezdet egy hétvégéhez.

Gondolataim ismét Mitchre vándorolnak. Menjek oda hozzá? Vagy ne? Oda tudok egyáltalán menni? És a tudok alatt nem azt értem, odaengednek-e, hanem azt, hogy kibírom-e. Újra és újra látom magam előtt eszméletlenül feküdni, és minden egyes alkalommal újra érzem az égett bőr, a kosz szagát, belélegzem a fullasztó levegőt. Egyre csak arra gondolok: Bárcsak gyorsabb lettem volna! Bárcsak jobban csináltam volna!

De nem csak ez… Ha meglátom Mitchet vagy Nasht, minden olyan valóságossá válik, és már nem lesz lehetőségem arra, hogy meggyőzzem magam az ellenkezőjéről.

És ezt nem akarom. Jó volna még egy kicsit azt hinni, hogy az egész csak egy rossz álom. Hogy ez nem a valóság.

Összerezzenek a lift ping hangja hallatán, amikor kinyílik előttünk az ajtó. Csendben belépünk, és nem kerüli el a figyelmem Laura tétovázása, mielőtt megnyomja a hetes számmal ellátott, kerek gombot.

– Hetedik emelet, neurológia és idegsebészet – hangzik fel nemsokára, majd egy újabb ping kíséretében kiszállunk. Eddig még csak kétszer jártam idefent a neurológián. Kétségtelenül izgalmas terület, az agy és az idegrendszer viszont sosem volt olyan lenyűgöző számomra, mint az emberi szív.

Egy átlagos élettartam alatt minden ember szíve körülbelül hárommilliárdszor dobban. A nőké gyorsabban, mint a férfiaké. Percenként körülbelül hetvenszer húzódik össze ahhoz, hogy elegendő vért pumpálhasson a szervezetbe. Mégpedig úgy hat-nyolc litert. Annyira sokoldalú, olyan izgalmas és egyedi szerv. Azt mondják, a zene jótékony hatással van a koszorúérbetegségben szenvedők szívének működésére, már amennyiben az érintetteknek tetszik az a bizonyos muzsika. Az igazság az, hogy egy szív nem képes összetörni, ugyanakkor a túl nagy érzelmi stressz, valamint lelki megterhelés negatív hatással lehet rá. A fájdalom és a gyász például oda vezethet, hogy nem képes megfelelően pumpálni. Mintha saját érzései lennének. Saját lélekkel rendelkezne. Mintha a szív tenne minket azzá, akik vagyunk. A szív. Nem pedig az értelem.

A szív a szó szoros értelmében tehát nem törhet össze, de fájni nagyon is tud. És a láthatatlan fájdalom gyakran jobban gyötör, mint a látható.

Őrült gondolatok, kissé naivak, nekem mégis tetszenek. De inkább megtartom magamnak.

Nem vagyok álmodozó, nem szeretem szépíteni a dolgokat, azt sem akarom, hogy mások olyasmit lássanak bennem, ami nem vagyok. Még önmagamra is alig számíthatok, hát hogyan lennék képes támaszt nyújtani másvalakinek? Már az is elég, hogy Laura ilyen jó barátnőm lett. Nem mintha bánnám, de a félelmem, hogy nem tudok neki megfelelni, attól még megmarad. Én csak a munkámat akarom végezni. Méghozzá átkozottul jól. Be akarom bizonyítani, hogy képes vagyok rá. Segítség nélkül, mások nélkül. Hogy egyedül is elég jó vagyok.

– Melyik szoba is volt az? – kérdi Laura, amikor az egyik folyosón állunk, és körülnéz.

– 709 – felelem, a fejemmel balra mutatva. – Erre tovább, gyere! – Magam után húzom, ő pedig követ, egy pillanatra sem engedi el a kezem. Az ujjaim már szinte fájnak, mert nyirkos, hideg kezével úgy szorítja őket, akár egy satu. Mégsem panaszkodom. Ám minden egyes lépéssel egyre nyugtalanabb leszek. Hát sosem lesz vége ennek a nyomorult folyosónak? 703, 704, 705… Még egyszer be kell fordulnunk. Nash minden bizonnyal a folyosó végén lévő egyik privát szobában fekszik.

Laura már menne tovább, de megállítom, mire hirtelen megtorpan.

– Állj! Ez az. – A redőny nyitott lamelláin át próbálok belesni Nash szobájának ablakán. Nagy, egyágyas szoba, ahogyan az várható volt. Igencsak meglepődtem volna, ha másként járnak el a Whitestone egyik orvosa esetén. Az ajtón lévő szám és az aktán lévő név is megerősíti, hogy valóban itt fekszik.

Laura reszketni kezd. Remegése mintha végigfutna a karján az ujjbegyéig, majd átterjedne rám. Majd mindenféle előjel nélkül megszakítja a testi kontaktust, és elengedi a kezem, ami már teljesen elzsibbadt. Egyik lépést a másik után teszi meg az ajtó felé, és…

– Ne! – kiáltok fel talán kissé túlságosan hangosan, ahogy utánanyúlok, és megállítom, mielőtt elérné a célját. – Hagyd az aktát ott, ahol van! Ne olvasd el! Laura! – hangsúlyozom, és nagyot nyelek. – Kérlek, ne olvasd el! – Egyszerűen túl sok minden van azon a kórlapon. – Most ne orvosként menj be oda, oké? Csak legyél ott Nashnek, és ha tudni akarsz valamit, kérdezd meg őt vagy a kezelőorvosát. Bármi más csak kiborítana, hidd el! Legalábbis ma.

Tekintetét továbbra is az aktára szegezve az ajkába harap, és rájön, hogy igazam van. Értem, milyen végtelenül hatalmas lehet a késztetés, hogy belenézzen, de érzelmileg továbbra is túl közel áll hozzá. Túl korai még.

Amikor Laura végül bólint, és a kezem alatt enyhül az ellenállása, megkönnyebbülten sóhajtok fel.

Már teljesen elfelejtettem, milyen fárasztó dolog másokért aggódni. Nem a betegekért, hanem azokért az emberekért, akiknek ismerem a hibáikat és félelmeiket, és mégis kedvelem őket.

– Te bemész Mitchhez? – kérdezi, válla fölött a szemembe nézve.

Szívesen igent mondanék, gondoltam is rá, hogy megnézem – miután Sofie közölte, hogy kikerült a műtőből, és eddig minden rendben ment –, de most mégis habozom. Nemcsak a döntés, hanem a Laurának adandó válasz kapcsán is. Önmagammal viaskodom.

– Menj be hozzá! – Laura csak ennyit mond, majd belép az ajtón, és eltűnik.

Nézek utána. Bekukkantok az üvegen, a nyitott lamellákon át, és a kezemet tördelem, amint Laura Nash ágyához lép. A férfi először nem mozdul, már azt hiszem, talán elaludt, de mikor Laura leül az ágy szélére, és gyengéden megsimogatja Nash arcát, egymásra néznek.

Laura megint sír. A fenébe, én meg miért állok még mindig itt, és kínzom magamat?

– Szívós egy szarházi! – hangzik fel hirtelen mellettem, amitől annyira megijedek, hogy éles, de szerencsére nem túl hangos sikoly tör ki belőlem. Ian rám vigyorog. Már rég felhagytunk az udvarias formaságokkal. Nem tudom, ez megváltozik-e, ha hamarosan ő lesz a hivatalos mentorunk.

– Te meg mi az ördögöt művelsz itt? – kérdezem, miközben végignézek rajta. – Neked az ágyban a helyed.

– Az ágyak az olyan puhányoknak valók, mint Nash – dünnyögi Ian az említett irányába mutatva.

– Aggódtál.

Ian felhorkan.

– Sosem aggódom.

– Jó, akkor most már vissza is mehetsz pihenni, ahelyett, hogy itt rohangálsz ezzel a hatalmas állvánnyal.

A vigyora kiszélesedik.

– Nekem van a legnagyobb mind közül.

– Ez annyira gáz. Komolyan.

– Te hoztad szóba az állványomat, nem én. Én jól elvagyok vele.

Mellkasom előtt keresztbe font karral méregetem.

– Hagyd a hülyeséget! Szarul nézel ki, le kéne feküdnöd. Félig átlátszó kórházi ing van rajtad, alatta boxeralsó, és úgy szorongatod az infúziós állványod, mintha azzal akarnál aludni.

– Bájos, Harris. Igazán bájos – feleli Ian szarkasztikusan. – Miért, szerinted te jobban nézel ki? Egyáltalán mióta vagy ébren?

Megrázom a fejem, nem vagyok hajlandó válaszolni egyetlenegy hülye kérdésre sem, inkább ismét Nash és Laura felé fordítom a figyelmem. Egymás karjaiban fekszenek, Laura háta megremeg, Nash pedig gyengéden simogatja.

– És te mi a csudát keresel itt, ha szabad kérdeznem? – firtatja Ian, miközben oldalról mustrál. – Azon kívül, hogy engem sértegetsz, és az állapotom miatt izgatod magad.

Bosszús horkantás készül kitörni belőlem, de inkább magamba fojtom.

– Elkísértem Laurát. Nemrég szóltak, hogy Nash felébredt.

– Ugyan már, nem erre gondoltam, ezt te is tudod. Mit keresel itt, miért nem vagy otthon? Vagy Riveránál?

Összeszűkült szemmel nézek Ianre.

– Miféle kérdés ez? Tán én vagyok a bébiszittere, vagy mi a fene? Te meg mit állsz itt még mindig mellettem félájultan, félmeztelenül, miközben folyadékot és fájdalomcsillapítót pumpálnak beléd? A te ittléted sokkal megkérdőjelezhetőbb.

Ian elneveti magát, felemeli a jobb kezét, amelybe nincsenek infúziós csövek bekötve.

– Oké, ha nem akarsz beszélni róla, semmi gond, de gondolj csak bele! Neked sokkal inkább elkélne egy zuhany és egy kiadós alvás, mint nekem. Különben is, én gyakorlatilag már el is bocsátottam magam, ott lehetek és azt csinálhatok, amit akarok. Csak még fel kell öltöznöm, és meg kell szabadulnom ettől az állványtól. És elosonni Tori mellett. – Bizonyára észreveszi értetlen tekintetemet, mert máris folytatja. Hogy a zuhanyzással meg az alvással kapcsolatban mennyire igaza van, azt inkább nem mutatom ki. – Ő a nővér a belgyógyászaton. Igazán félelmet keltő egy perszóna.

Vigyorogva nézek rá, Ian azonban kínjában felhúzza a száját.

– Jézusom, te most tényleg komolyan beszélsz! Te félsz tőle.

– Naná! Egy dühös, bosszúszomjas démon, aki nővérnek álcázza magát. Ha meglátná, hogy elhagytam az ágyat, az lehet, rosszabbul végződne számomra, mint ez a baleset.

Baleset.

Utálom ezt a szót. Utálom, utálom, utálom! Mert azt sugallja, hogy ilyen szar akármikor megtörténhet, anélkül, hogy bármit is tehetnénk ellene. Pedig nekem inkább azt jelenti, hogy az ember baromi rosszul döntött, és megtörtént a baj. Vagy talán pont az, hogy semmilyen döntést sem volt képes meghozni, egyszerűen gondolkodás nélkül cselekedett. Mindkettő meggondolatlanság. A baleset nem más, mint egy reakció valamire. Olyasmi, amit nem akartál, mégis megtörtént. De ha te magad vagy az okozója, akkor ennyi erővel meg is előzhetted volna – erre viszont csak akkor döbbensz rá, amikor már túl késő.