Laurell K. Hamilton: Serpentine

Copyright © 2018 by Laurell K. Hamilton

Hungarian translation © Török Krisztina, 2019

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Laurell K. Hamilton: Serpentine

Berkley, an imprint of Penguin Random House LLC, New York, 2018

Fordította: Török Krisztina

ISBN: 978-963-419-617-4 (epub)

ISBN: 978-963-419-618-1 (mobi)

Agave Könyvek

Felelős kiadó: A kiadó ügyvezetője

A borítót tervezte: Demeter Zsuzsa

Felelős szerkesztő: Velkei Zoltán

Szerkesztő: Rácz I. Péter

Korrektor: Kótai Kata

Tördelő: Nagy Enikő

Műfaj: urban fantasy

Férjemnek, Jonathonnak, aki hagyta, hogy a romantikus nyaralásunk alatt fejezzem be ezt a könyvet, sőt, nemcsak hagyta, de végig támogatott közben. Az igaz szerelem időtálló, beleférnek harcok és lemondások, fájdalom és mámor és önzetlenség.

Első csajomnak, Genevieve-nek, életem egyetlen asszonyának. Úgy bizony, kedvesem.

Poli párunknak, Spike-nak, aki egyben segítőtársam és romantikus harcostársam is. Ha erőnket összeadjuk, azzal megsokszorozzuk.

Köszönetnyilvánítás

Shawnnak, drága barátomnak: milyen hosszú, különös út is volt ez! Íme hát a boldogságra és az új kalandokra! Willnek, aki mellett biztonságban érzem magam, hiszen tőle tudom, hogy magamban is biztosan megállok a lábamon. Jessnek, a szervezési mágusnak, aki Sherry és Theresa oldalán gátat vetett a művészet áradó hordalékának. Minden rajongómnak és olvasómnak, akiket magával ragadott világom és a hőseim. Zannah-nak, Keikónak és Mordornak, az irodai falkának. És végül Eomernek és Grizzynek, az irodai macskáknak.

1.

Egy „Örök menyasszony” nevezetű menyasszonyiruha-kölcsönzőben álldogáltam a légkondicionáló halk morajában az új-mexikói Albuquerque-ben. Minthogy azonban ki sem láttam a műanyag huzatba húzott menyasszonyi ruhák sorfala mögül, könnyen lehettem volna az ország bármelyik hasonló kölcsönzőjében. Ezen a részen olyan ruhákat tartottak, amelyeket rá kell még igazítani a reménybeli arára, a fehér összes létező és nem létező árnyalata ott ragyogott körülöttem, a friss hószíntől egészen a mély krémszínűig, melyet ártatlanabb pillanatomban inkább világosbarnának mondtam volna. Vagy vakondszürkének. Persze ezt a vakondszürkét soha nem tudtam hova tenni. Milyen szín már az, amelyik képtelen elhatározni, hogy szürke legyen, vagy inkább barna?

Végül csak sikerült elérnem, hogy fekete ruhát próbálhassak, mert a koszorúslányok pávakék cuccához passzoló csoda olyan pocsékul állt rajtam, hogy még maga a menyasszony, Donna Parnell is kénytelen volt rábólintani a tervre. A kölcsönzős érvelése pedig – hogy igazából én úgyis a vőlegény tanúja leszek, és a férfiak mind fekete szmokingban lesznek pávakék nyakkendővel és pávakék szmokingövvel felturbózva, ezért feketében még jobban is illeszkedem majd a sorba – mindent vitt.

Egyik kezemmel a túlságosan is hosszú szoknya alját nyaláboltam fel, nehogy orra bukjak benne, a másikkal pedig a már annyira okos okostelómat emeltem a fülemhez, hogy szinte pironkodtam előtte a huszonegyedik századi technológiával szemben bennem lankadatlanul fennálló butaság miatt.

– Na mi van, végül az ügyfeleid csak belementek, hogy megoszd az infót a zsaru csajoddal? – kérdeztem épp Micah Callahant a vonal másik végén.

– Nem az ügyfeleim, Anita – mondta, és a hangsúlyból hallottam, hogy mosolyog. – Kétségbeesett embereknek ingyen segítek.

Micah az Emberek és a likantróp közösségek közötti jobb megértést előmozdító koalíció, röviden és velősen a Bundás vezetője volt. A koalíció tagjai az országot, sőt némelyek a világot járták, hogy az embereket és az alakváltókat kölcsönösen megvédjék egymástól. Ha kellett, előadásokat tartottak a helyi rendőrségen, hogy a körzetük sajátos kisebbségét a legmegfelelőbben kezelhessék, ha kellett, rivális alakváltó csoportok között simították el a konfliktusokat, mielőtt még elfajult volna a helyzet. Meghívás nélkül soha nem bukkantak fel sehol, vagy egy helyi likantróp közösség kérte fel őket, vagy a rendőrség, esetleg orvosi körökből érkezett invitálás. Leggyakrabban azonban a vérállat-támadások áldozatainak segítettek a felépülésben, hogy feldolgozzák életük gyökeres átalakulását, hiszen onnantól kezdve, hogy egy vérállat megmarta őket, maguk is állati alakot öltenek rögtön az első újhold idején. Micah is egy ilyen támadás túlélőjeként lett vérleopárd, ezért is tudott olyan hitelesen segíteni másokon. A főiskola előtti nyáron vadászni ment a nagybátyjával és az unokatesójával, akkor rontott rájuk a vérleopárd. Csak Micah élte túl.

– De adományokat elfogadsz.

– Ha megengedhetik maguknak, akkor szívesen, hogyne, és ha egy városi önkormányzat kér fel, akkor díjat is felszámítok, de a megszorult civilektől nem kérünk semmit, őket nem is nevezhetjük tehát ügyfeleknek.

– Bocs, ha belegázoltam valamibe.

– Nincs semmi gáz, Anita. Ne haragudj, kezdek… megvisel ez az ügy. Te is megérted majd, ha meglátod a képeket.

– Jó, szóval ha nem ügyfelek, minek nevezzem őket, amikor róluk beszélgetünk?

– Alakváltóknak.

Körbepillantottam, hogy nem hallja-e valaki a beszélgetést, de az egyik oldalon csak menyasszonyi ruhákat láttam, a másikon meg ezer színben pompázó ruhakölteményeket a hozzám hasonlóan nyomorult sorsra kárhoztatott koszorúslányok özönének. Ez a fél fordulat is elegendő volt azonban, hogy a fél mellem kizuhanjon a ruhám felső részéből. Nagyon más fazonú nőszemélyre tervezték. A ruha alját markoló kezem átfogott a dekoltázsomra. Amíg nem közlekedem, nem fenyeget a veszély, hogy a több méternyi felesleges szoknyahosszban fennakadjak, így a méltóságérzetem nagyobb veszélynek volt kitéve, mint a testi épségem. Megoldás: szoborként maradok egy helyben, és próbálok többet nem villantani.

– Azért jöttem ki az öltözőfülkéből, mert a szomszédból minden áthallatszott. Itt most viszonylag diszkrét helyen vagyok, de bizonyos szavakra még a távolból is felfigyelnek a népek, és rögtön hegyezni kezdik a fülüket – mondtam, majd kicsit halkabbra fogtam: – Tapasztalataim szerint az alakváltó pont ebbe a kategóriába tartozik.

– Ott a pont – sóhajtott elég boldogtalanul. – Akkor átmenetileg használd az ügyfél szót, még ha én magamat leginkább a képviselőjüknek érzem is. Mindegy, nem is ez a fontos. Hivatkozz rájuk, ahogy tetszik, Anita, a lényeg, hogy kettőnk közt maradjon a dolog. Végre belementek, hogy átküldjem neked a képeket, de kizárólag a te szemeidnek szánom, rendben?

– Szövetségi rendőrbíró volnék, Micah, tudom, hogy kell kezelni a bizalmas információkat – vágtam rá a kelleténél kicsit talán nagyobb éllel.

– Veled minden rendben? – kérdezte, mert a nyerseségemet nem vette rögtön magára, hanem az általános idegállapotomnak tudta be. Hát, nem véletlenül vagyunk mi együtt. Úgy értem, jegyben járunk, vagy hogy.

– Ja, persze. Mondjuk, fel nem foghatom, hogy mi a francért gondolta meg Donna magát a nulladik órában a szmokingom kérdésében, de túlélem, feltéve, ha sikerül valahogy kiviteleznem, hogy ne essenek ki a dudáim az esküvő kellős közepén a dekoltázsomból.

Ezen nagyot nevetett.

– Kérd meg Nathanielt, hogy fotózzon le most a ruhában, mielőtt még rád igazítanák.

– Amint ugyanabba az államba érünk, ruha nélkül is láthatod a dudáimat – mondtam mosolyogva. Nyilván ezért a mosolyért mondta, amit mondott. Micah pontosan megérezte, mikor szorulok rá egy kis vidításra, hogyan lehet eloszlatni a nyűgösségemet.

– Újabban elég ritkán keveredünk ugyanabba az államba – folytatta kissé szomorkásabban.

– Sok a dolgunk, neked is, nekem is.

– Persze, tudom. De akkor is hiányzol.

Alig néhány méternyire álltam a közös pasinktól egy béna ruciban, és hirtelen olyan elemi erővel tört rám a vágy Micah érintése után, hogy szinte belesajdult a testem. Arra emlékeztem, mikor aludtunk utoljára egy ágyban, de hogy mikor szeretkeztünk benne, arra már nem. Hetekkel ezelőtt lehetett. Ha egy hónapja, akkor bizony rekordot döntöttünk közös öt évünk során.

– Te is nekem. Jobb lenne, ha nem csak aludni kerülnénk egymás mellé az ágyba, amikor végre nem utazunk el mindketten az ország ellenkező szegletébe munkaügyben.

– Nathaniel ott van veled, szóval szexben nem lehet hiányod.

Korábban még soha nem hallottam Micah-t Nathanielre féltékenykedni.

– Ő a közös pasink, sőt, közös vőlegényünk. Te ugyanúgy össze fogsz vele házasodni, mint én Jean-Claude-dal.

– Tudom, és ha egynél több emberrel is össze lehetne házasodni, akkor mind a négyen egybekelnénk, még ha kicsit furcsának érzem is, hogy Nathanielen kívül bárki más férfival kimondjuk egymásnak az igent. Még Jean-Claude-dal is.

– És más nővel? Volna ötleted, hogy kit adj a csoporthoz? – ugrattam.

Nevetett.

– Nem, nincs. A többszerelműségnek áldozó csoportunkban a csajok mind édesek, de ez már nem csak a szexről szól. Itt az érzelmek számítanak és a bensőségesség. Veled és Nathaniellel vagyok a legszorosabb párkapcsolatban, a többiekkel viszont már nem, legalábbis nem úgy, vagy ahogy ti ketten vagytok másokkal – kopott ki a hangjából a jókedv ismét. Megint az a nyomott fáradtság.

– Mi a baj, Micah? Mármint az ügyön kívül.

– Már elmondtam, Anita. Túl sok ez nekem. Nem a házasság Nathaniellel, őt szeretem. És megértem azt is, hogy ha valakivel a törvény előtt egybekelsz, akkor annak Jean-Claude-nak kell lennie. Ő a vámpírok királya, lassan már az ország minden természetfeletti lényének az uralkodója lesz. Neki kell elvennie a hercegkisasszonyt.

– Ebben a sztoriban nem én vagyok a hercegkisasszony – morogtam.

– Nem az a megmentésre váró típus vagy, az tény. De ami a sajtót illeti, te csakis a hercegkisasszony lehetsz, akit feleségül vesz a herceg. Vagy király.

– Nathaniel ezerszer jobban élvezi ennek a számtalan menyegzőnek a gondolatát.

– Hát nálam is jobban, az fix, de azt hiszem, engem leginkább a kétpasis esküvő akaszt ki. Mert mindig úgy képzeltem, hogy habos fehér ruhás menyasszony lépked felém a padsorok között.

– Ha Nathaniel megtudja, hogy erre vágysz, szerintem szívesen vesz fel fehér ruhát.

– Abban biztos vagyok – kacagott nagyot Micah. – De nekem jobban bejönne fehér szmokingban.

– Olyan boldog, hogy igent mondtál neki.

– Annyira bánt, hogy egy pillanatig is hezitáltam. Csak épp muszáj volt feldolgoznom magamban ezt a kérdést.

– Naná, hiszen ő az első pasid. Tudom, hogy meg se fordult soha a fejedben, hogy egyszer majd egy pasival fogsz összeházasodni.

– Remélem, nem hiszi, hogy szándékosan kerülöm, amióta kimondtam az igent. Sajnos nagyon sok vidéki ügyem volt az utóbbi időben.

– Amikor lehet, velünk vagy. Pont, mint én. Ráadásul Nathaniel nemrég veled tartott Floridába az üzleti utadon.

– Amikor neked valami rosszfiúkat kellett elcsípned, és nem jöhettél.

– Majd Ted és Donna esküvőjén mind együtt leszünk, és végre zavartalanul élvezhetjük egymás társaságát. Én nem fogok nyomozni, te meg nem istápolsz idegen alakváltókat.

– Nathaniel mesélte, hogy az itteniek nem engedték, hogy magammal hozzam a megbeszéléseinkre, ezért egy szem testőrrel kellett járnia a várost?

– Említette. Hát az esküvő előtt meg után majd együtt nézünk várost hármasban. Mellesleg, ha akkor Nathaniel nem járta volna be egymagában a várost, nem bukkant volna rá a szállodára, ahol majd Ted és Donna összeházasodik. Így a csaj megkapja a tengerparti esküvőjét, a haver meg olyan helyen lesz, ahova nyugodtan vihetjük a pisztolyainkat, és még a jelvényeink is frankók.

– Tény, hogy volt hozadéka, mégis úgy érzem, hogy egyikőtökből sem jut nekem elég mostanában.

– Tényleg olyan volt az elmúlt néhány hónap, mintha felváltva utaztunk volna el mindig.

– Pontosan. És ilyenkor mindig az az érzésem támad, hogy vissza kellene vennem.

– Akkor miért nem csinálod? Úgy értem, szerintem csodás lenne, persze soha nem kérnélek arra, hogy feladd a munkádat.

– Mert te soha nem adnád fel senki kedvéért a tiédet – mondta kissé talán epésen. Nem jellemző Micah-ra, hogy ennyire kiakadjon az élet dolgai miatt, a bonyolult életünk miatt, a bonyolult szakmáink miatt. Elfacsarodott a szívem, összeszorult a gyomrom, és máris kukorékolást hallottam az agyamban, hogy na, látod, Micah se tökéletes, mindjárt a fejünkre borítja az asztalt.

– Nem tudom, erre mit mondjak. Szövetségi rendőrbíró vagyok minden ízemben, ez nem egyszerűen csak egy szakma.

– Tisztában vagyok vele. Már akkor tudtam, amikor megismertelek. Nem kérem, hogy megváltozz, Anita.

– Az jó. Kicsit rám hoztad a frászt.

– Már küldöm is a képet, jelezd, ha megkaptad.

Olyan hirtelen váltott vissza a hívása eredeti témájára, hogy egészen meghökkentem, de nem bántam. Pittyent a mobil, jelezte, hogy megjött a kép, de ahhoz, hogy meg is nézzem, el kellett vennem a fülemről az eszközt.

– Kihangosítsalak, amíg megnézem? – kérdeztem.

– Nem kell, kivárom, amíg végzel vele.

Csináltam, amire kért, beléptem az üzenetekhez, megnyitottam a képet. Egy ismeretlen férfit láttam, derékig meztelen volt, vékony, nem az a kigyúrt vékony, hanem a fiatal, sovány fazon. Teljesen átlagos alak, a jobb karját nem számítva. Először tetkónak néztem, aztán meg mintha polipcsáp lett volna, ami azért elég fura. Kinagyítottam a képet, kiderült, hogy a „csápnak” feje is van a kézfej helyén. Mintha a pasas karja kígyóvá változott volna, rendes, háromszög alakú, sziszegő fejjel. Még jobban rázoomoltam, ettől szétestek a pixelek, de a kígyó fejében ott ültek a metszett pupillájú, sárga kígyószemek, pont mint egy vipera szemei.

– Trükkfelvétel, Micah – mondtam, ahogy visszavettem a fülemre a telót. – Így senki se vált alakot. Léteznek vérkígyók meg olyan lények, mint a lámiák és a nagák, azok felerészben ember-, felerészben kígyótestű lények, de a fejük azoknak sem a karjuk végén van.

– Nem trükk.

– A saját szemeddel láttad?

– Igen.

– Én még soha nem találkoztam ilyennel.

– Megpróbálom elérni, hogy megmutathasd Edwardnak is. Ha valaki valaha látott ilyet, akkor az ő.

– Ezt aláírom. Szívesen megmutatom…

– Nem, nem akarok visszaélni a bizalmukkal, Anita. Most ne zsaruként viselkedj, kérlek.

– Zsaru vagyok, de mindegy. Bűntény nincs, igaz?

– Igaz. Átdobtam a második képet.

Ismét pittyent a mobilom, Micah megint arra kért, hogy csak nézzem meg, ő kivárja. Hát megnéztem. Nem ugyanaz a pasas volt, ez idősebbnek tűnt, nagyobbnak. Nem kövér, de már eltűnt róla a fiatalság karcsúsága. Neki a bal karja volt furcsa, és nem is egy kígyófejjel. Hanem egy egész fészekalja kígyóval. Mintha mind a vállából nőtt volna ki. Rohadtul a gorgók egyikére, a halandó Medúzára emlékeztetett, csakhogy a filmeken a gorgólányokban mindig van valami erotikus is a förtelem mellett. Ez csak förtelmes volt.

Vettem két mély levegőt, mielőtt visszaemeltem volna a fülemhez a kagylót.

– Vele is találkoztál?

– Igen – felelte halkan, és kezdett derengeni, hogy a letörtsége tényleg nem csak a magányosságnak és a sok utazásnak a következménye.

– Náluk is a telihold hozza az alakváltást, mint más alakváltóknál?

– Eleinte igen.

– Ezt hogy érted?

– Kiterjedt család, rengeteg taggal, Anita. A legtöbbjük először teljesen emberinek látszik, némelyiküknél azonban ilyenek jelentkeznek a kamaszkor táján. A legfiatalabb fiú tizenöt éves volt, amikor beütött nála a dolog, a legidősebb negyven. Ha a negyvenen túljutnak átváltozás nélkül, akkor feltehetően megúszták, de örökíteni így is örökíthetik.

– Eddig csak a tigrisklánoknál találkoztam átörökíthető likantrópiával. Az egyébként teljesen normális alakváltás kamaszkorban jön elő, de egységesen mindenkinél, és az egész test átalakul, nem csak egyes testrészek, ahogy ezeken a képeken.

– Általában úgy kezdődik, mint az első képen, egy kar vagy kéz változik át, de idővel romlik a dolog. Mint a második képen.

– Mintha azt mondtad volna, hogy eleinte a holdhoz kapcsolódik a folyamat. Vagyis később már gyakrabban is előjön?

– Igen, mint a rendes likantrópia is. Az indulatok, idegesség, minden erős érzelem kiválthatja, és néha visszafordíthatatlan.

– Még annál is rosszabb lehet, mint a második képen?

– Küldtem egy harmadikat is. Az az utolsó. És az a legrémesebb.

Pittyent a mobil. Nagyon nem akaródzott megnézni a képet. Bőven elég borzalmat láttam már a bűnügyi helyszínelésekkor, térdig gázoltam a sorozatgyilkosok rémtetteiben, most mégis ódzkodtam az újabb ocsmányságtól. Micah a saját szemével látta. Ha ő túlélte, akkor én is kibírok egy fotót.

Ennek a férfinak a felsőteste valóságos kígyófészek volt. A mellkasa jobb fele tekergett. Az arca jobb oldalát zöld pikkelyek borították. Arra számítottam, hogy a szeme is kígyószem lesz, de nem, még barna, átlagos emberi szem nézett rám. Viszont a nyakából is kígyók ágaztak elő az arca mellett. Mintha az egész teste lassacskán nagy kupac kígyóvá alakulna át.

A telefonban a hangom, amennyire lehetett, érzelemmentesen kongott. Annyira rettenetes volt az a kép, hogy már nem kellett érzelmileg fokozni.

– A vége az, hogy egy kupacnyi kígyóvá változnak át? Az emberi test egysége megszűnik, és egy csomó kígyó lép a helyébe?

– Na, ezért is akartam mindenképpen beszélni veled. Nekem eddig nem jutott eszembe megkérdezni őket. És ha igen a válasz, akkor mi van?

– Nem tudom. A lényeg, hogy ha teljesen kígyókká változnak, akkor vége az emberi létezésüknek, mert soha többé nem áll össze az a rengeteg kígyó egyetlen emberi testté? Vagy mindig megmarad közöttük a kapcsolat, mintha ők lennének az életre kelt rémálom Medúza?

– Megkérdezem.

– Ugyanolyan szörnyeteg nekik a kígyójuk, mint neked és nekem a saját szörnyetegünk? Arra gondolok, hogy az én belső szörnyetegemnek megvannak a maga gondolatai és érzelmei, és ha a testem hagyná, hogy átváltozzam, ha ténylegesen fel tudnám venni a szörnyetegem alakját, akkor az függetlenedhetne tőlem. Van neki saját állati lénye, személyisége. Nekik is ilyen, mondjuk, a kígyókaruk?

– Nem, inkább olyasmi, mint az a ritka betegség, az idegenkéz-szindróma, amikor az ember keze az ember akaratától függetlenül kezd cselekedni. Látnak bevillanó képeket a kígyóiktól, csupa támadás, marás és erőszakos indulat.

– Félnek a kígyók az emberi testtől? Vagyis van a kígyóban menekülési késztetés? Hogy elbújjon az ember elől, mint az igazi kígyók?

– Nem tudom, és szerintem ők sem igazán tudják. Átoknak tartják, Anita, szó szerinti átoknak, ezért igyekeznek nem nagyon kommunikálni a lényük szörnyeteg felével.

– Azt nyilván elmondtad nekik, hogy ha együttműködnek a belső szörnyetegükkel, akkor jobban irányíthatják. Minél inkább küzdenek az átváltozással szemben, annál durvább lesz a folyamat, és annál kevésbé lesznek uruk önmaguknak szörnyeteg alakban.

– Elmagyaráztam nekik, de nem akarnak megbékélni vele. Szabadulni akarnak tőle.

– Sok új alakváltó van ezzel így.

– De ez nem átlagos likantrópia, Anita. Soha nem változnak át a bennük lakó állattá. Lassacskán veszítik el önmagukat, apránként. Soha még ilyet nem láttam. Az elméjük mindig emberi elme marad, végig tisztában vannak a borzalommal. Soha egy pillanatra sem lényegülnek át a szörnyetegükké, nem merítkeznek meg egy sokkal egyszerűbb, lineáris gondolkodás örömében. Előfordul, hogy nekem szinte békés és meditatív élmény átadnom magam a leopárdomnak.

– Szerinted semmi esély rá, hogy megbékéljenek a szörnyeteg felükkel?

– Te is láttad a képeket. Van egy olyan érzésem, hogy ennél még rémesebb is történik velük, de azt vagy nem akarják megmutatni, vagy egyszerűen mindenki végez magával, mielőtt az utolsó fázisnál teljesen elfajulna az állapota. Ők egyébként apa, fia és a nagybácsi.

– Csak férfiak vannak a családban?

– Nem, de a női vonalon más formában jelentkezik. És sokkal ritkábban.

– Miben más?

– Említetted Medúzát. Náluk általában azzal kezdődik, mondjuk, egy hajtincs változik kígyóvá, esetleg a mellek között bújik meg egy kígyó, és ha jobban megnézed, akkor látod, hogy a bordákból nő ki. Rendszerint sokkal békésebb jelenség, és mintha a kígyó is más fajta volna. Ráadásul sokkal korábban manifesztálódik, akár már egészen kisgyerekkorban.

– Tudnál arról is küldeni képet? Legalább a kígyóról.

– Várj egy pillanatot, valaki csöngetett – mondta, és félretette a mobilt.

Ismét visszapottyantam a menyasszonyi ruhák tengerébe. Ahogy türelmesen várják műanyag burkukban a nagy napot, amikor szépséges menyasszonyokká változhatnak meg szivárványszín barátnőkké. Vajon abban a családban, akiknek Micah segíteni igyekszik, ugyanígy látják az esküvőket? Ők elárulják vajon a jövendőbelijüknek, hogy a közös gyerekeiknél bármikor beüthet a családi átok? Hányadik randin lehet előállni egy efféle igazsággal?

– Ott vagy még, Anita?

– Neked mindig.

– Köszönöm.

– Mit?

– Hogy eszembe idézed, hogy mindig itt leszel nekem. Nem értem, miért akaszt ki ennyire ez az egész.

– Mert rohadtul rémes, Micah. És fogalmad sincs, hogy mentsd meg őket a sorsuktól. A titkos, fehér lovas, hercegi éned nagyon utálja ezt az érzést.

– Túl jól ismersz.

– Olyan nincs.

– Igaz – felelte rá valamicskét kedélyesebben. – Bocs, de a boszi szeretne kérdezni pár dolgot, mielőtt hazarepülök St. Louisba. Hajlandó megpróbálni a mágiáját, hátha ki tudna deríteni valamit az átokról. Én már némi információval is megelégednék, de persze a család gyógyulást akar.

– Az a boszi, akit a Koalíciónak ajánlottak?

– Igen, bár nem hinném, hogy modern mágiával el lehetne űzni ezt az átkot. Annyira ősinek tűnik, már ha tényleg átok, hogy a mai eszünkkel nem találhatunk fogást rajta.

– Ja, hát manapság már boszi sem akad, aki akár békává tudna bárkit is változtatni.

– Próbálom rábeszélni őket a többfrontos támadásra: mágia, orvostudomány, és persze a régi bölcsek megmaradt tudásának a feltárása, de ha nem akarnak beavatni senkit, akkor nem jutunk messzire. Őszintén szólva, félek, hogy ha ország-világ előtt megmutatják magukat, akkor se kerülünk közelebb a megoldáshoz. Soha még csak hasonlóval se volt dolgom.

– Egyébként mire számítottak, mit tehetnétek értük a Koalícióval? Mármint miért éppen titeket kerestek meg?

– Gyógyulást szeretnének.

– Nem létezik gyógyítható likantrópia.

– Segítség kell nekik, Anita. Nagyon megválogatták, hogy kikkel kerülhetek kapcsolatba, de azt tudom, hogy igen nagy a család, és hogy ez az átok, vagy mi a franc, talán genetikai rendellenesség, egyre rosszabb lesz.

– Találkoztál olyannal, akinél visszafordítható az átváltozás?

– Nem.

– És hogy tudnak így működni? Hogy mennek el a boltba, ha nem múlik el? Ilyet nem nagyon lehet elrejteni.

– Ha csak egy kar változik át, akkor begipszelik, bekötözik. Ha már annyira előrehaladott, mint az utolsó képen, akkor a család gondoskodik róluk, vagy öngyilkosok lesznek. Bár ez csak tipp, mert így szó szerint senki sem mondta ki, de a célzások elég egyértelműek. Jönnek a sok sztorival, hogy bizonyos családtagok egyre kevésbé érthetőek alakváltás közben, és ha megkérdem, hogy mi volt eddig a legrosszabb, akkor elkezdenek rébuszokban beszélni. Olyasmiket hallok, hogy a nagyapák nem élnek örökké, meg hogy balesetek történnek, sok-sok váratlan és végzetes baleset.

– Talán azért nem mondják ki, hogy öngyilkosság, mert inkább kegyes halálról van szó. Vagy gyilkosságról.

Súlyos csend fogadta a felvetésemet. Aztán sóhaj.

– Gondolom, magamtól nem szívesen vettem volna ezt számításba, közben meg nyilván igazad van. Nagy eséllyel így megy. Noha a gyilkosságok elkövetését tekintve még hitetlenkedem. Ők nyilván soha nem ismernék be, legalábbis direktbe soha, miközben persze a burkolt célzásaik mögött ezt is lehet sejteni.

– Nem próbálták amputálni a kart, amikor még csak egyetlen kígyó volt?

– Ha lemetszed, akkor vagy a következő teliholdkor sarjadzik vissza sokszoros formában, vagy azon nyomban, esetleg nem rögtön, de mindenképpen gyorsabban, és onnantól kezdve a telihold már ezt az alakot hozza.

– Olyan ez, mint Héraklész esete a lernai hidrával. Ha egy fejet lecsapott, kettő nőtt a helyébe.

– A család egyébként görög származású. Úgy vélik, még az ősi, görög időkben szállt rájuk az átok.

– Mégis, mit tettek az őseik, amivel így magukra haragították az isteneket?

– Valami elcsesződött csábítás volt a háttérben, talán még erőszak is, attól függően, hogy ki meséli a sztorit.

– De azért te tudod, igaz, hogy nem isteni átokról van szó? Valami egészen ritka genetikus likantrópia, amelyről még mi sem hallottunk eddig. De átoknak nem átok.

– Még mindig akadnak emberek, Anita, akiknek a szemében a likantrópia minden formája átok.

Szívesen vitába szálltam volna vele, hogy az új törvényi tényállások mellett már kizárt, hogy bárki is ennyire babonásan tekintsen a kérdésre, de persze sajnos Micah-nak volt igaza. Hiába a sok politikailag korrekt szépítgetés, mint a „lunáris kihívásokkal küszködők” fordulat, vagy épp a „végzetesen bundás” megfogalmazás, bizonyos körökben az előítéletek még mindig masszívan tartják magukat. Inkább a problémára igyekeztem koncentrálni, hogy lehetőleg minél jobban megértsem a jelenséget.

– És a szabályos, sebészeti amputációval is megpróbálkoztak?

– Meg. Az valamivel eredményesebb, legalább nem osztódik azonnal a lény, és a visszanövés is lassabb. Van egy unokatestvérük, akinek könyökcsonkja van, mert többszörösen is amputálták a visszanövő kígyókat. De inkább lemond a végtagjáról, mint hogy még gyorsabban terjedjen a testén a kór.

– Álljunk csak meg. Hogy fordultak orvoshoz, ha ilyen nagy titok az ügy?

– A családban van egy orvos. Ő segített.

– Világos. És megérte már a következő teliholdat a páciens?

– Már hármon is túl van. Minden alkalommal azonnal amputálták, ami elkezdett visszanőni.

– A Lerna-mocsártavi hidrát végül úgy sikerült legyőzni, hogy a levágott fej alatt leégette Héraklész a nyakcsonkot. Legalábbis így szól a legenda. A normális likantrópiánál is hathatós eszköz a tűz. Ha levágod egy alakváltó karját vagy lábát, és megégeted a csonkot, akkor soha többet nem nő vissza. A tűz kitisztít vagy elpusztít mindent.

– Ja, hát a múltban ennek nagy gyakorlata volt.

– Jesszusom, Micah, a Koalíció az egyik legnagyszerűbb találmány, de jelen esetben mégis mit tehettek ezekért a szerencsétlenekért?

– Hallottad, mit szeretnének. Gyógyírt.

– Most nem az érdekel, hogy ők mit szeretnének, hanem hogy a Koalíció mit tehet értük. Legalábbis a józan ész határain belül.

– Fogalmam sincs – fújta ki a levegőt fáradtan.

– Ha nem tehetsz értük semmit, Micah, akkor gyere haza.

– Azt tervezem, hogy este hazarepülök, de rühellem, hogy a reménytelenségben hagyjam itt őket.

– Rendőrként volt bőven alkalmam megtanulni, hogy mindenkit nem menthetünk meg. Utálom, hogy ez van, de ez van.

– Akkor is borzalmas arra gondolni, hogy egyszerűen magukra hagyom őket.

– Tudom. És sajnálom. Modern genetikai tanácsadással próbálkoztak már? Az persze a már élő felnőtteknek nem nagy segítség, de talán az utódok sorsán változtathatnak. Esetleg belenyúlhatnak a magzat génállományába, ha megtalálják az érintett génszakaszt.

– Már biztattam őket, és a kapcsolatom hajlana is arra, hogy ezzel is próbálkozzanak, de a család nagy része fél felfedni a titkukat. Némelyikük attól tart, hogy az új törvények nem sokáig maradnak érvényben, és akkor ismét veszélybe kerülnek, ha tudnak róluk, mások pedig úgy vélik, hogy rájuk nem is vonatkoznak ezek a törvények, mert szoros értelemben nem lehet őket vérállatnak tekinteni. Az ősöreg vámpírokhoz hasonlóan azt gondolják, hogy az új természetfeletti vonatkozású törvények, amelyek szerint már mi is teljes értékű állampolgárnak számítunk, úgyis hamarosan semmivé lesznek, és akkor bárki bármikor büntetlenül végezhet velük. És még csak komolyabban érvelni sem tudok a meggyőződésük ellen, hiszen a mai napig vannak olyan nyugati államok, ahol ránk még mindig a kártevőellenes törvények érvényesek. Ha lepuffantanak, és utólag bebizonyosodik, hogy a vérünkben hordozzuk a likantrópiát, a gyilkost még csak meg sem dorgálják. Önvédelemnek minősül a tette.

– Coloradóban épp a múlt hónapban változtattak ezen a rendelkezésen.

– És hány másik államban is maradt még érvényben?!

– Négyben.

– Teljes joggal félnek attól, hogy megmutassák magukat.

– Ezzel nem is vitatkozom. Hamarosan mindannyian odamegyünk úgyis. És ha felhatalmaznak rá, hogy bevonjuk Edwardot… pontosabban Tedet is, akkor esetleg kisüthetünk valamit. Magad is mondtad, hogy ő még nálam is többet látott. Mindenesetre mindkettőnk ismeretségi körében akadnak olyan vénséges természetfeletti lények, akik első kézből tudhatják, hogy valóban léteztek-e az ősi Hellászban ehhez hasonló átkok.

– Kaazim és Jake most is itt van. Bram nem volt hajlandó csak kettesben utazni velem. Tudod, megint kaptunk gyűlölködő fenyegetéseket. Szerinte jobb kétszer olyan óvatosnak lennünk.

– Nem véletlen, hogy ő a testőrséged főnöke – bólintottam. – Jake elég öreg, hogy legyenek az ősi görög világról emlékei?

– Annyira nem, viszont Kaazim igen. Nekem gyanús, hogy jóval öregebb annál, amit állít. Mit gondolsz, lehet, hogy a mestere tiltotta meg neki hiúságból, hogy az igazi életkorát híresztelje?

– Ez a fajta hiúság nem jellemző Queenie-re, viszont a korral minden vámpír egyre erősebbé válik. És mivel náluk még mindig dívik a párbaj, logikus, hogy nem akarja, hogy a lehetséges ellenfelei tudják, öregebb szinte a földnél is. Az olyan, mintha harc előtt mindenkit körbevezetne a fegyvertárában.

– Jó, hát így totál érthető, csak az a gond, hogy se Jake, se Kaazim nem hajlandó előállni rendes magyarázatokkal.

– Az ex-Harlekinek már csak ilyenek. Nem erősségük a nyitottság. Gondolom, a több évezredes kémmúlt ezt teszi az emberrel – mentegettem őket. A Harlekin valaha az immár halott királynőjük elit testőr-, kém- és bérgyilkosgárdája volt. Most már Jean-Claude a király, tehát minket szolgálnak.

– Nagyon egyértelműen kellett fogalmaznom, hogy végre ne beszéljen félre, és tényleg arra válaszoljon, hogy létezett-e az ókori Görögországban ehhez hasonló átok.

– És mit mondott, amikor végre megtaláltad a megfelelő kérdést?

– Hogy ilyesmivel soha nem találkozott, bár túl gyakran nem fordult meg azon a tájékon az engem érdeklő időszakban.

– Jellemző. Mindig ilyeneket mond ő is, meg Jake is. A híres-nevezetes segítek is meg nem is mentalitásuk – sommáztam. – Találkozom majd a családból valakivel, amikor odautazunk az esküvőre?

– Az egész családdal találkozhatsz, annyira kicsi a sziget, csak épp nem fogod tudni, hogy ők azok. Egyelőre azt szeretnék, ha zavartalanul élveznénk az esküvőt és a mulatságokat. Mintha ők a világon se lennének. Ha jól emlékszem, szó szerint így mondták: „Élvezzék az esküvőt, adják át magukat a boldogságnak, mert az ember soha nem tudhatja, meddig lesz benne része.”

– Micsoda fatalizmus – morogtam.

– És mennyire igaz.

– Jó volna, ha most magamhoz tudnálak szorítani.

– Annál sokkal többre volna szükségem. Hogy rád fonódjak, és úgy maradjak, míg teljesen ki nem tölti az agyamat és minden érzékszervemet a bőröd illata.

– Jó terv. Először akkor ölelkezés és fonódás, aztán a hangodból ítélve alaposan kialszod magadat, utána pedig szeretkezni akarok.

– Csak velem vagy hármasban?

Amióta hárman együtt vagyunk, még soha nem kérte, hogy kettesben legyünk, és Nathanielt kihagyjuk.

– Mindkettőnknek hiányzol, Micah.

– Annyira szeretnék már tényleg kettesben lenni veled, Anita. Minden olyan sűrű, néha szeretném, ha nem lenne ennyire népes az érzelmi életem. Legalább alkalomadtán.

Kicsit aggasztott, hogy a közös pasink és közös vőlegényünk miként fogadja majd ezt, de ez egyelőre még a jövő problémája. Ha az embernek bonyolult a családi élete, akkor nemcsak azt szereti megválogatni, hogy mi miatt balhézzon, de azt is, hogy mikor.

– Néha mindannyiunkra ráfér a kettesben eltöltött kis szünet – feleltem hát, mert ennél egyenesebb és semlegesebb válasz nem jutott az eszembe.

– Gyanús, hogy Nathaniel soha nem fárad bele a csoportos érzelmekbe.

Ezt se volt könnyű cáfolni. Mindannyian poliamóriában éltünk, ami a közös megegyezésen alapuló nem-monogám kapcsolatot jelenti, ugyanakkor Nathanielnél kevésbé monogám emberrel én még soha nem találkoztam. Igazából a többszerelműek között is a létező legtöbbszerelmű volt.

– Ott vagy még, Anita?

– Itt, hogyne. Csak próbálok visszaemlékezni, megesett-e már, hogy Nathaniel azt kérte, legyünk kicsit kevesebben egyszerre az ágyban.

– Felesleges ezen agyalni, a válasz egyértelmű nem.

– Valószínűleg.

– Nem valószínűleg. Ha viszont nem lenne ennyire falkaállat, talán bele se fértem volna az életedbe. Őt ismered régebb óta.

– Ez is igaz.

– Vagyis jogos a részemről kiakadni azon, hogy ennyi embert tud szeretni, amikor magam is ebből a szeretetből profitálok?

– Lehet jogos. Én ebben profi vagyok.

– Én viszont szeretnék nem ilyen lenni.

– Tudom. Hármunk közül te vagy a legjobb ember, Micah. Ebben soha nem kételkedtem.

– Én annál inkább. Most mennem kell, Anita.

– Tudom, be kell mutatnod a boszit a lehetséges ügyfeleinek, mielőtt még hazarepülsz – próbálkoztam könnyedén.

– Vele van a mágikus köre egy része, legalább nem marad velük egyedül.

– Mert ha egyedül lenne, akkor te nem hagynád ott magában, igaz?

– Lehetetlen ügyben kértük a segítségét. Persze, hogy maradnék.

– Akkor eridj közvetíteni az alakváltók és a mágikusok között, aztán siess haza hozzám.

– Jobban szeretik, ha mágikus módszerekkel dolgozó csoportosulásnak nevezik őket, és nem is otthon vagy.

– Ja, hát elég terhelt szó a boszi is, meg a mágikus is. Kicsit megosztottak a tekintetben, hogy visszavegyék-e ezeket az évszázados terminológiákat, vagy inkább nyissanak tiszta lappal.

– Kaliforniában van egy társaság, akik fehérfény-tanulmánycsoportnak hívják magukat.

– Ez komoly?

– Teljesen – mondta hallhatóan mosolyogva.

– A mi járatunk is este indul St. Louisba, szóval mi is nemsokára otthon leszünk.

– Bocs, hogy lenyúltam Jean-Claude magángépét.

– Nekem olyan mindegy, hogy min repülök, Micah. Minden repcsire érvényes a fóbiám, bár a minneapolisi átszállás tényleg húzós kicsit.

– Most rohanok közvetíteni, hogy minél előbb hazaindulhassak.

– Szaladj.

– Szeretlek, Anita.

– Én jobban szeretlek, Micah.

– Én a legeslegjobban – adta rá a szokásos választ, majd letette.

Ezt általában a hármasunk harmadik tagja mondta ki. Az egyikünk elkezdte, hogy szeretlek, aztán a másik rákontrázott, hogy én jobban szeretlek, mire Nathaniel feltette a koronát azzal, hogy én a legeslegjobban szeretlek. Egészen máig abban a hitben éltem, hogy Micah-val és Nathaniellel ugyanazt jelentjük mindhárman egymásnak. Most azonban felütötte bennem a fejét a kétely, hogy Micah talán kezd a türelme végére érni a rengeteg hozzáadott szeretőnkkel kapcsolatban. Persze, nekem is voltak napjaim és éjszakáim, amikor kiborultam, hogy annyian járnak az ágyunkba, de olyankor általában Micah csitította a türelmetlenségemet. Félő, hogy én nem leszek olyan ügyes ebben a szerepben.

2.

– Minden rendben, Anita?

Ijedtemben akkorát ugrottam, hogy kis híján orra estem a ruha földet söprő aljában, ettől persze a mellem rögtön kiszökellt a felsőrészből. Mák, hogy legalább a mobilomat stabil kézzel markoltam, azt nem ejtettem el.

A jövendőbeli ara, Donna nevetett a képembe, és kapta el villámgyors diszkrécióval a tekintetét, miközben az elszabadult keblet igyekeztem visszagyömöszölni. Amennyi nevetőránc barázdálta a szája és a szeme sarkait, hát nem először nevetett a héten. Ahogy csillapodott a jókedve, és kisimult az arca, hirtelen fiatalnak és ragyogónak látszott. Sütött róla a boldogság, márpedig a boldogságnál és a szerelemnél semmi se szépít meg hatékonyabban. Nincs az a smink vagy csodaszérum, amely hatásában vetekedne ezzel a szépségtrükkel.

– Még soha nem láttalak így megijedni – mondta nevetősen. – Te meg Ted mindig annyira résen vagytok, hogy szinte képtelenség meglepni benneteket.

– Ja, hát úgy tűnik, ma kicsit ijedős napom van – ismertem el, de haragudtam is magamra rendesen, hogy ennyire belefeledkezhettem a gondolataimba, amikor pedig még fegyverek sincsenek nálam. Mert a ruhapróba előtt kénytelen voltam Nicky gondjaira bízni a pisztolyt és a kést. Ha lett volna csöpp eszem is, akkor az aprócska Sig Sauer 380-asomat hoztam volna az eseményre, az kényelmesen megfért volna a combomon a tokban. Csak úgy nem szeretem viselni a pisztolytáskát, nekem nem kényelmes, persze most praktikus lett volna, legalább nem lennék fegyvertelen. A csini rucira nem lehet pisztolytáskát húzni, ezért voltam kénytelen átadni Nickynek a kincseimet. A kölcsönző előtt az utcán két másik testőrünk strázsált, biztonságban érezhettem magamat, az azonban megengedhetetlen, hogy Donna ilyen észrevétlen a hátam mögé tudott osonni.

Mielőtt Micah édeskettesre hívott volna, már lebeszélte a dolgot közös szerelmünkkel, és bármit mondott is neki, Nathaniel fülig érő mosollyal fogadott. Micah kétségei csak engem értek el, micsoda szerencse. De tényleg. Mert hármunk közül legalább egyvalaki legyen ma is boldog.

– Bármi jár is épp a fejedben, nem tesz jót – szólt rám Donna, miközben a hajához emelte a kezét, mint aki a füle mögé akarja tűrni. Pedig az új frizurája puha fürtöcskékben hullott alá, nem ért a füléig, így az apró gombfülbevalója remekül érvényesülhetett. Eredetileg barna haját aranyszínűre szívta a nap, gondoltam én, de megsúgta, hogy igazából talált valami egészen profi fodrászt.

– Magad mondtad, hagytam, hogy meglepj egy nyilvános helyen. És ha egy idegen lettél volna? Akkor annak villantom meg a mellemet.

– Dennynek istenien áll ez a pántos felsőrész, de neked… – kuncogott, majd mosolyogva intett, és csak a fejét rázta. – Ne haragudj, amikor azt kértem, hogy ugyanolyan fazonú ruhában legyetek ti ketten, nem gondoltam bele, hogy mennyire más az alakotok.

– Denny húsz centivel hosszabb szoknyában is elszaladgálna, Donna. Ráadásul futó és triatlonos, szóval magas és karcsú. Rólam egyik se mondható el.

Donna magához ölelt, amit az átlagosnál rosszabbul viseltem, tekintve, hogy csak fél karral tudtam visszaölelni, ha nem akartam, hogy a mellem ismét önálló életre keljen, és egy villantásnál mélyebb benyomást tegyen rá. Nem szívesen nyomtam volna hozzá a pucér mellemet. Nem is tudom, ha nem járnék csajokkal is, akkor talán nem zavart volna ennyire. De mégis tudom, nem a csajölelés része volt nekem kínos, hanem Donna maga.

– Igazából elfelejtettem, hogy mennyivel alacsonyabb vagy Dennynél. Te meg Ted valahogy sokkal nagyobb teret foglaltok, mint amekkorák ténylegesen vagytok – engedett el legnagyobb megkönnyebbülésemre.

– Néha én is megfeledkezem róla, hogy ő is alig egy-hetven magas – ismertem el.

– Olyan, mintha legalább egy-nyolcvan lenne, nem?

Mosolyogva bólogattam, Donna elég jól fogalmazott. Nathaniel közel három centivel volt Edwardnál magasabb, de amíg nem álltak közvetlenül egymás mellett, mindig valahogy épp ellenkezőleg gondoltam. Részben azért, mert amikor Nathanielt megismertem, még csak egy-hatvanöt körül mozgott, talán még nem szoktam meg a mostani, felnőtt magasságát.

– Hadd köszönjem meg még egyszer, Anita, hogy ilyen röviddel az esküvő előtt kész voltál iderepülni Új-Mexikóba. Tudom, mennyire utálsz repülni, és mégis vállalod a három pluszutat az egy helyett.

– Csak a te szabód tudott ennyire rövid határidővel fogadni, szóval nem volt választásom. Kénytelen voltam idejönni.

– Nem kellett volna. Mondhattad volna, hogy menjek a francba, és hogy jó lesz neked az eredeti szmoking, és pont.

– Mondhattam volna – mosolyogtam –, de pár nappal az esküvőtök előtt nem szívesen vesztem volna össze mindkettőtökkel. Elvégre Ted tanúja vagyok. Józanságot, megértést és nagyvonalúságot kell tanúsítanom, vagy mi.

Donna szeme összeszűkült, aprócska ráncok jelentek meg a két szeme közt. A keze ismét felém indult, gondoltam, egy újabb ölelés állt pályára, de nem, csak a bal vállamhoz nyúlt.

– Ezt még nem is láttam. Biztos mindig eltakarja a ruhád.

Egy pillanatba beletelt, mire leesett, mire gondol. Hát a hegre a kulcscsontomon.

– Hogy szerezted? – kérdezte halkan.

– Egy vámpírtól.

– Nem olyan, mint egy vámpírharapás.

– Nem a véremet akarta venni, szét akart szaggatni. Ráfogott a kulcscsontomra, és úgy rázott, mint kutya a koncot.

Elborzadt az arca, de gyorsan összekapta magát, és a következő kérdést már egészen közömbösen sikerült feltennie. Nyilván tomboltak benne a rémes érzelmek, de dicséretesen összeszedte magát. Nagy piros pont neki.

– És a karod hajlatában az?

A bal karomon éktelenkedő hegszövetre pillantottam.

– Ugyanaz a vámpír.

– Istenem, elég komolyan el akart intézni.

– Ja.

Ökölbe szorítottam a kezemet. Mára már összehasonlíthatatlanul izmosabb volt a karom, mint közvetlen a sebesülést követően. Akkor a doki megpendítette, hogy ha nem tornáztatom, akkor lehet, hogy egyáltalán nem fogom tudni használni. Na, akkor kezdtem lejárni a kondiba. Nekem ezerszer nagyobb ösztönzést adott, hogy nem fogom tudni használni a karomat, mint az, hogy két számmal kisebb farmerbe beleférjek. Mindkét hegszövet sima és fehér lett, de a karhajlatomban olyan vastagon felhalmozódott, hogy kidudorodott. Pedig még csak el sem tört a karom, mégis rohadtul nehezen gyógyult. A vállam és nyakam között húzódó heg nem türemkedett ki ennyire, igazából csak a kulcscsontom felett egy kicsit, mintha a törött csontvégek még mindig nyomnák kifelé a bőrt, pedig az is csak a hegesedés volt. Évekkel ezelőtt meggyógyult már mindkét seb, de hideg és nedves időben, vagy ha hosszabb időre leállok a karerősítő súlyzózással, sajogni szokott. Bár, ha jobban belegondolok, elég rég nem éreztem már azt a fájdalmat. Most döbbentem rá, hogy biztosan a varázserőm növekedett meg annyira, hogy ezeknek a fájdalmaknak már ne legyen jelentősége és ereje. Túl sok mágia és természetfeletti erő lüktetett az ereimben ahhoz, hogy emberi fájdalmakat érezzek. Egyszerű embernél jóval több vagy épp kevesebb vagyok, a kérdés, hogy kinek a szemében. Mert nem csak Micah kap halálos fenyegetéseket gyűlölködőktől.

Donna félreérthette a pillantásomat, mert a szeme könnybe lábadt, még a hangja is megbicsaklott:

– Annyira sajnálom, hogy olyan ruhát erőltettem rád, amiben így látszanak a… munkahelyi sérüléseid. Tednek is van bőven, lehetett volna annyi eszem, hogy feltételezzem, neked is akad. Szólnod kellett volna, megértettem volna.

Idegenül mértem végig magamat. Alapvetően rendben voltam a sebeimmel, a részemnek éreztem őket: a kereszt alakú égésnyomot a bal alkaromon, amelyet ugyanabban a támadásban szereztem. Első alkalommal dolgoztunk együtt Edwarddal, alapvetően meghatározta onnantól kezdve a munkakapcsolatunk jellegét az az ügy. Az égést a vámpír két halandó szolgája okozta, mert amíg napszálltára és a mesterük ébredésére vártunk, ők vicces gondolatnak találták, hogy úgy égessenek meg, mintha magam is vámpír lennék, akin nyomot hagy a szent tárgy érintése. Egészen addig mókás is volt, míg Edward rájuk, pontosabban ránk nem gyújtotta a házat. Azóta se vagyok túl hepi, amikor a lángszóróját veti be. Jó, nagy általánosságban nem lettem a lángszórók rajongója, ugyanakkor más vámpírvadászt nem ismerek, akinek ez is a munkaeszköze a terepen.

Donna keze a karom felett lebegett, mint aki nem tudja, megérintheti-e a karomnyomokat az égésnyom alatt. Egy alakot váltott boszi ajándéka, azon az ügyön nem Edwarddal dolgoztam. Akkoriban a rendőrség kötelékében üldöztem a gonoszt, egyszerű vámpírvadász voltam jelvény nélkül. Edward pedig egyszerűen csak Edward, az emberi és természetfeletti szörnyekre vadászó bérgyilkos magánzó. Eleinte a legális alteregóját, Ted Forrester fejvadászt nem is ismertem. Mára mindketten a szövetségi rendszerbe kerültünk, a természetfeletti ügyekkel foglalkozó rendőrbírók sorába. Immár törvényesen végezzük a régi munkánkat, azzal a kis kitétellel, hogy Edward, szegény, jóval kevesebbet keres vele.

Donna közben a kis sima hegre mutatott a karom oldalán, majd a jobb karomon egy másik, alig észrevehetőre.

– Azt látom, hogy ez golyó nyoma, a másik pedig vágott seb, ilyenek Tednek is vannak – pillantott rám, lesült arcában világított a barna szeme. Hirtelen annyira megfiatalodott, vagy inkább ártatlanabb lett, mintha tizenöt évesen látnám. – Egy ideje leszoktam arról, hogy a sebhelyeiről kérdezzem, mert amiket mesélt, azok a történetek mind olyanok voltak, mint amikor a férjemet megölte a vérfarkas. Csak épp Ted maga ered a szörnyetegek nyomába. Az a szörnyeteg, ami Franket ölte meg, betört a házunkba. Nekem az életem tragédiája volt, ti meg Teddel az ilyen eseteket keresitek.

– Olyan elvadult vámpírokra és vérállatokra vadászunk, akik embereket gyilkolnak. Mi gondoskodunk az emberek biztonságáról, nehogy még több áldozatot szedjenek.

Donna biccentett, beharapta az alsó ajkát, a szemei között elmélyültek a ráncok. Igazi félelem lobogott bennük. Talán a volt férje halálának az emléke is belejátszott, bár gyanús, hogy inkább a rá váró, elkerülhetetlen tragédiától rettegett ennyire. Belenéztem a szemébe, és láttam a félelmet, amit mindig érezhet, amikor a szeretett férfi munkába indul, mert nem biztos, hogy hazatér. Szívesen megnyugtattam volna, hogy Ted előbb hal meg autóbalesetben, mint hogy egy szörnyeteg tépje szét, de ezeken az érzelmeken azzal sem segítenék.

– Tudom, hogy Teddel életeket mentetek. Tudom, hogy más családokat óvtok meg a szörnyetegektől. Tudom.

– És azt is tudod, hogy Ted a legjobb, a valaha volt legjobb ebben a melóban – tettem a karjára a kezemet.

Ismét biccentett, kicsit talán túlságosan is szaporán.

– Ő ugyanezt mondja rólad – kapta el a kezemet. Megszorította. – Ha veled van, mindig sokkal jobban érzem magam, mert ő maga is mondja, hogy a legjobbal van.

– Részben tőle tanultam, szóval ez is csak a saját érdeme – mosolyogtam, amire végre jött egy bizonytalan, halovány válaszmosoly.

– Nem tudom, mihez kezdenék, ha bármi történne vele – szakadt fel belőle, és most én húztam magamhoz, mert gőzöm se volt, mi mást tehetnék. Azt hiszem, rossz döntés volt, mert ettől egyből zokogni kezdett, és úgy kapaszkodott belém, mintha az élete múlna rajta. Basszus, most meg mit műveltem? Hogy vigasztalhatnám meg? Hogy érjem el, hogy ne reszkessen ennyire a munkánk miatt?

Hirtelen megmerevedett, még a sírása is abbamaradt. Könnyes arccal tolt el magától.

– Mi van a hátadon?

– Semmi.

– De éreztem.

Félig hátrafordultam, ő pedig kitapintotta a pontot, ahol egy vámpírszolga próbált karót döfni belém. A saját fakarómmal próbálkozott, amilyenekkel akkoriban jártam, de szerencsére kalapácsot nem használt, és anélkül szimpla emberi erővel nem tudta belém vágni. Mákom volt, hogy a vámpír, akinek dolgozott, és akire vadásztam akkor, épp nem volt ott.

– Az egyik saját karódat döfték beléd, igaz? – kérdezte. És már nem sírt, szóval ez fejlődés, ugye?

– Ja.

– Tednek is van egy ilyen, azért tudom. Neki itt – tette a csípőmre a kezét, ahol a fürdőruha meg a fehérnemű biztosítja a takarást.

– Nem is láttam még.

– Ó – kapta fel a fejét zavartan.

– Még soha nem láttam Tedet pucéran, szóval erről is lemaradtam.

Megvető horkantás hallatszott, az a fajta, ami kicsit nevetés, de sokkal inkább gorombaság akar lenni. Dixie, Donna egyik legrégibb barátnője és koszorúslánya lépett ki a ruhák mögül.

– Ez ám a baromság – mondta keserűen. Alapvetően helyes nő lehetett volna, ha legalább néha mosolyog, vagy tesz egy barátságos és kellemes gesztust, de az neki nem szokása. Így elég visszataszító lett. Mert ki szeretne az állandó rosszkedváradatban fürödni? Senki. El nem tudtam képzelni, hogyan barátkozhat vele Donna. Talán mert már a gimiben is barátok voltak, és így negyven felett az eltelt idő is komoly kapocs.

– Ne kezdd megint, Dixie – figyelmeztette Donna.

– Akkor is baromság, hogy Anita soha nem látta Tedet pucéran.

– Csak mert együtt dolgozunk?

– Nem, nem azért, mert együtt dolgoztok, bár nagyon profi fedősztori, az tuti.

– Nem tudom, a te munkádban hogy van ez, Dixie, de az enyémben egyáltalán nem az a normális, hogy folyton pucéran nézegetjük egymást.

– Szeretnél valamit, Dixie? – lépett be kettőnk közé Donna, ahogy a játszótéren két kakaskodó kisgyerek közé az anyukák.

– A szabónak egy órán belül valaki mást kell fogadnia, szóval Anitát akarja meg a ruhát, hogy megcsinálja, amit kell – vágta csípőre a kezeit Dixie a homlokát ráncolva.

– Akkor intézzük el – markoltam fel a szoknyám alját.

– Nem, nem kell ezt viselned – mondta Donna halkan.

– Na végre, hogy eltávolítod az esküvőről, ez csodás – ujjongott szinte Dixie. Na, most boldognak tűnt. Még mosolygott is, legalábbis a szája, mert a szemei ugyanolyan gonosz elégedetlenséggel villogtak, mint valami ragadozónak, ami vért szimatol.

– Dehogy távolítom el! Csak nem fogom kényszeríteni, hogy ugyanolyan ruhát viseljen, mint Denny. Semmi sem írja elő, hogy a koszorúslányok mind egyformában legyenek, a lényeg, hogy ne olvadjanak bele a tömegbe.

– Köszi, Donna, tényleg nagyon hálás vagyok – sóhajtottam megkönnyebbülten.

– A szabó szerint egyébként se nagyon lehet ezt a modellt rád igazítani – tette a karomra a kezét. Felnevetett. – Túlságosan is gömbölyűek az idomaid. De egyébként sem kérném, hogy ilyen nagy nyilvánosság előtt közszemlére tedd a sebeidet. Soha nem tennék ilyet senkivel.

– Mit vagy vele ilyen kedves? – kérdezte Dixie.

– Ő is a barátom, Dixie.

– Abból, hogy ugyanazzal a pasival keféltek, még nem következik, hogy barátok vagytok. Csak az, hogy ő egy nagy K, te meg ostoba liba vagy.

– Donna – nyögtem, mert nehezen tudtam volna engedélyt kérni tőle arra, hogy lenyomjak egyet a barátnőjének, pedig már nagyon az agyamra ment a csaj.

– Nem fekszenek le egymással. Anita és Ted csak társak, és a legjobb barátok. Semmi több – közölte vele határozottan Donna.

– Te mondtad, hogy viszonyuk van – emelte fel a hangját a nő. Gondolom, szándékosan, hogy minél nagyobb balhé kerekedhessen. Kellett neki a közönség.

– Tévedtem. Egyszerűen nem értettem, hogy lehet ilyen jóban egy másik nővel. De a párterápián megoldottuk.

– Még a terapeutátok is azt gondolja, hogy dugnak, Donna!

– Persze, mert én azt mondtam neki. És csak az én verziómat ismerte.

– Ted is beismerte.

– Persze, mert megzsaroltam, hogy ha nem vallja be, hogy viszonyuk van, akkor nem megyek hozzá.

– Hazudott neked.

– Csak mert az igazságot nem hittem el neki.

– Még ez is beismerte – bökött felém.

– Mert Ted megkérte, hogy ha nekiszegezem a kérdést, hazudjon ő is.

– Tiszta röhej! Ki a halál hazudná ezt, ha egyszer nincs viszonyuk?

– Tényleg elég röhejes sztori, aláírom – jegyeztem meg.

Dixie diadalmasan meredt rám.

– Látod, beismeri.

– Nem ismerek be semmit. Teddel soha nem volt és nem is lesz viszonyunk. Az viszont tényleg röhejes, hogy megkért, fedezzem egy ekkora baromságban. Hagyta magát érzelmileg megzsarolni, hogy hazudjon, és utána még engem is képes volt megkérni, hogy hazudjak a kedvéért, és ezzel mindkettőnket lejárassam.

– Így próbálta húzni az időt, hogy a terápián mindent elmagyarázhasson nekem és a terapeutánknak – magyarázta Donna mosolyogva, megint azzal a szerelmes ragyogással a képén.

– Ennél vadabb dolgot még életemben nem hallottam! Addig nem mondasz igent neki, amíg be nem vallja az igazat, ezért megteszi, beismeri, ami tény, aztán pedig úgy manipulál téged is meg a terapeutátokat is, hogy elhiggyétek, micsoda ártatlan bárányka, és hogy Anita még csak véletlenül sem a kurvája.

– Te belém akarsz kötni? – mértem végig.

– Én csak nevén nevezem a gyereket.

– Szuper, hogy nem kötözködni akarsz, de ha még egyszer lekurvázol, akkor abból balhé lesz. Csak szólok.

– Anita lesz Ted tanúja, Dixie. Jobb, ha valahogy megbékélsz a ténnyel.

– Épp azon vagyok.

– Ennél csinálhatnád nagyvonalúbban is, Dixie.

– Nagyvonalúbban, nagyvonalúbban… – meredt döbbenten Donnára. – Hogy kérheted, hogy egyszerűen szemet hunyjak efelett, Donna? Aki egyszer megcsal, az mindig meg fog csalni. Ne kezdd azzal a házasságodat, hogy már az esküvőn ott áll köztetek a férjed szeretője.

A szerető fejlődés a kurvához meg a K-hoz képest, a fene essen belé. Így sajnos kénytelen leszek halasztani Dixie megfegyelmezését, hogy végleg lekopjon rólam.

– Nem vagyok senki szeretője, Tedé meg a legkevésbé.

– Nyilván nem a szeretője vagy, de amikor annak neveztelek, ami vagy, rögtön a plafonon voltál – villantotta rám azt az undok pillantását. Világos, hogy Dixie már a suliban is az a gonosz dög volt, aki alaposan megkeseríti a többi lány életét. Vannak, akik soha nem nőnek fel, legfeljebb megöregszenek.

Léptem egyet felé.

– Kérlek, Anita, ne csináld. Dixie nem fogja fel, hogy te nem fogsz vele lányosan marakodni – kérlelt Donna.

– Nyugi, Donna, tudok magamra vigyázni – legyintett rá Dixie.

– Nem, Dixie, nem tudsz – kapta el a karját Donna. – Legalábbis Anitával szemben nem.

– Mit véded még mindig? Az ég szerelmére, a leendő férjeddel kefél! – indult meg felém Donna fogásában.

Donna erre mindkét karját lefogta, és eltolta tőlem. Megfeszültek a karján az izmok. Arról értesültem, hogy az esküvő kedvéért gyúrni kezdett, de nem hittem volna, hogy ilyen szép izomtömeget épített. Dixie nem járt le vele a kondiba, az fix, mert neki nem voltak izmai, hiába is feszült neki Donnának, nem boldogult vele. Az viszont egyértelművé vált, hogy mit akar: levezetni a rossz kedvét valakin, bárkin. Van ez a típus. Értem én a haragot, ami ott munkál az ember lelkében, de velem akkor se akarjon kötözködni.

– Nem Anitát védem, hanem téged.

– Ugyan mitől? – próbálta ingerülten félrelökni a barátnőjét.

– Hát tőle.

– Mi van? – állt le hirtelen Dixie, és meredt Donnára, mintha az meghibbant volna. – Több mint tíz centivel alacsonyabb nálam. Egy aprócska bolha.

– Van, hogy nem a méret a lényeg – mondtam halkan, mert éreztem, mennyire szívesen elverném ezt a Dixie-t. Nagyon azért nem bántanám, arra nem lenne szükség, de kezdett az idegeimre menni, pedig még meg sem érkeztünk a célállomásra, ahol majd magára a lagzira sor kerül. Nagyon nem alakul ez jól közöttünk.

Megint nekilendült, hogy félrelökje Donnát, csak épp Donna most hagyta magát, pontosabban kilépett előle. Sajnos Dixie annyira amatőr volt, hogy erre nem számított, beleszaladt az örök csapdába: ha túlságosan sokáig tolsz félre valakit, beletámaszkodsz a mozdulatba, és ha az a valaki félrelép, te teljes súlyoddal előrezuhansz. Donna gyors, finom kézmozdulatokkal dolgozott: elkapta Dixie karját, annál fogva tolta le a padlóra, mintha pórázon tartaná. Vagy inkább nyélként használná. Értelmezés és a mozdulat jellegének kérdése: csak padlóra akarod küldeni a delikvenst, vagy ki akarod csavarni ráadásnak a vállát is?

Dixie meglepetten sikkantott fel, de engem is legalább ennyire váratlanul ért az akció. Amikor Donnát megismertem, bármiféle válsághelyzetben totál paff volt, leblokkolt, kizárt, hogy ilyen erőszakos akcióra képes lett volna. Hát éljen Donna!

– Ha én ilyen könnyen elintézlek, Dixie, akkor Anita összeroppantana – engedte el a barátnője kezét, és lépett tőle biztonságos távolba. Okos. Az ember sosem tudhatja, hogyan fogadják a jó szándékú erődemonstrációs leckéjét, még ha barát is a fogadó fél. Újabb nagy piros pont Donnának, hogy a barátnőjét is ugyanúgy kezeli, mint bárki mást egy ilyen típusú szituban.

Dixie térden maradt, úgy babusgatta a karját, mintha fájna, pedig nem fájhatott, Donna nagyon uralkodott a mozdulatain. Amikor megismertem, pont ez a kettő volt a gyenge oldala, az erőszak és a kontroll. Ebből leesett, hogy Edward nyilvánvalóan harcolni tanítja. Mivel magam is ragaszkodom hozzá, hogy mindenki, aki a szívemnek kedves, igenis sajátítsa el a védelmi technikákat, Donna esetében is több mint üdvösnek tartottam a változást.

Dixie még mindig a karját ölelve halkan sírni kezdett a lábunknál.

– Te szívtelen ribanc. Meg is érdemled, hogy megcsaljanak – nyöszörögte. Ezek szerint mindenkivel szemben ezeket a gyalázkodó formákat használta. Ha tudtam volna, nem akadtam volna annyira ki a K-n meg a kurván.

– Anita, keresd meg Nathanielt, ő majd segít másik ruhát találni neked – mondta Donna határozottan. Higgadt volt és józan. – Mi Dixie-vel itt maradunk, és átbeszéljük a dolgokat.

– Majdnem eltörted a karomat, te ribanc!

– Menj csak, Anita, mi megleszünk – mondta olyan magabiztosan, hogy szinte kihallottam a hangjából Edward hangsúlyait. De az is lehet, hogy igazságtalan vagyok vele, és ez a magabiztosság mindig is benne volt valahol, Edward csak annyit tett, hogy előcsalogatta belőle. A lényeg, hogy tiszteletben tartottam az erejét, nem kezdtem okvetetlenkedni, hogy biztos nincs-e szüksége segítségre – ha ő úgy véli, hogy elboldogul a hibbant barátnőjével, akkor úgy is lesz. Ráhagytam hát az ügyet, és indultam Nathanielért, hogy hámozzon ki végre ebből a szörnyeteg ruhából.

3.

Nathaniel talált rám, mielőtt még hosszasabb keresőtúrába bonyolódtam volna a boltban. Tiszta szerencse, mert már megint majdnem hasra estem a nyavalyás ruhában. A mellem csakis azért nem ugrott ki harmadszor is a nagyvilágba, mert már annyit magam elé nyaláboltam a szoknyából, hogy egy takarónyit szorítottam belőle a mellkasomhoz. Csak tudnám, hogy mégis miben botlottam meg akkor?!

– Imádni valóan festesz – mosolygott Nathaniel. Az ő karjaiban is ruhák halmozódtak, újabb fekete és pávakék rémségek.

– Nincs abban semmi imádni való, hogy ez a ruha az életemre tör – vetettem rá gyilkos pillantást, miközben megpróbáltam valahogy kiügyeskedni a ruha aljába akadt cipősarkamat.

Láttam rajta, hogy mindjárt kipukkad belőle a nevetés, a szeme is egészen sötét levendulaszínbe borult, mint mindig, amikor erőlködik. A jogsija szerint a szeme kék, pedig dehogyis. A szeme lila, mint valami virágszirom. Majdnem mindig megkapja idegenektől, hogy ez ugye kontaktlencse, de nem, ez az eredeti szemszíne. És ha még ez nem lenne elég, a vonásai olyan harmonikusak, hogy szabályosan gyönyörű az arca, nem egyszerűen csak jóképű. Persze, ez engem nem zavar, én bírom, ha a pasijaim szépek. Sűrű padlizsánszínű haját lófarokba próbálta összefogni, de mivel még nem nőtt meg eléggé, kósza tincsek szabadultak ki belőle minduntalan, és az arcába hullottak. Nemrég még a vádlija közepéig ért ez a hajzuhatag, csakhogy egy rettentően gonosz vámpír elkapott bennünket, kikötözték, és levágták a haját. A szemem láttára akarták megkínozni és megcsonkítani, hogy engem mindenfélére kényszerítsenek, és nem is volt rossz a terv, mert bármit megtettem volna Nathanielért, csakhogy mielőtt még belekezdtek volna, mi gyorsan végeztünk velük. A haja gyorsan nőtt, de addig is minduntalan az eszembe idézte, hogy majdnem mindennek vége lett.

Nem véletlenül jártunk mindenhová testőrökkel, ezért ügyelt a bolt ajtajánál most épp Millington és Custer, hogy semmiféle veszedelem ne törhessen ránk váratlanul. Millie-nek szinte fehérszőke tengerészfrizurája volt, mintha még mindig a haditengerészet kötelékében szolgálna, a Mancsnak becézett Custer haja azonban már nőni kezdett, lassan a füléig ért. Millie el is kezdte piszkálni, hogy kezd tisztára elhippisedni. Amíg ők az ajtó két oldalán dekkolnak, nincs félnivalónk. De leginkább azért lehettem nyugodt, mert Nathaniel mögött a folyosón ott tornyosult Nicky Murdock, a saját privát szőke emberhegyem. Soha többé nem tehetem ki akkora veszélynek Nathanielt, és ezt Nicky pontosan tudta, ezért is bíztam rá mindkettőnk életét teljes lelki nyugalommal. Ezért is lehetett ő a testőreim főnöke. Na meg azért is, mert senkinek nem voltak olyan széles vállai. Konkrétan alig fért el a kétsornyi ruha között. Egy-nyolcvannál leheletnyivel alacsonyabb volt, akadtak a testőrségünkben nála magasabbak, ott volt mindjárt Millie is, de szélességében nem érhette utol senki. Hiába jött a tengerészgyalogosoktól, Nicky mellett szabályosan törékenynek látszott. Mancs mindkettejüknél alacsonyabbra nőtt, Millie-nél kicsit testesebb volt, de persze Nickyhez képest ő sem volt mérhető. Mert neki már az alap alkata is erőteljes volt, plusz gyorsan épültek az izmai, ráadásul imádott a súlyokkal dolgozni. Hát ezért magasodott élő beépített szekrényként Nathaniel háta mögött, és hiába mosolygott, tudhattam, hogy még annál is veszedelmesebb, mint amilyennek a testalkata eleve ígéri.

Nicky is jóképű volt, de Nathanielnél lényegesen férfiasabb, szögletesebb kiadásban, ráadásul a fél szeme hiányzott, szóval a durván macsó kinézete nem is lehetett volna teljesebb. A sima, fehér hegek meghökkentő kontrasztot adtak a megmaradt kék szemének. Sárgásszőke haját kétoldalt felborotválta, de a feje tetejéről egy háromszögben megnövesztette, hogy nyílként mutasson a szeme helyére. Régebben ez a tincs sokkal hosszabb volt, belógott a heg elé, és bio-szemtakaróként szolgált, mint valami manga képregényben. Nem tudom, a Nathaniellel való szolidaritásból kurtította-e meg ő is a haját, vagy azt akarta ezzel demonstrálni, hogy már nem szégyelli a világ előtt a hiányosságait, ő ugyan nem rejteget semmit. Persze még manapság is zavarba jött, ha nagyon megbámulták, de olyankor jól visszabámult, ezzel persze totál elbátortalanodott a bámuló, és gyorsan elkapta a tekintetét, mintha ő nem is… De rajta kívül is volt még egy szeretőm, akinek látványosabb hegek borították a testét, mint az enyémet.

– Egy pillanatra megijedtem, hogy kénytelen leszek kimenteni téged Dixie karmaiból, mielőtt még kórházba juttatnád – mosolygott rám.

– Nem gondoltam, hogy ennyire hangosak voltunk. – Sikerült végre kiszabadítanom a cipőm sarkát. – És egyébként sem akartam nagyon bántani.

– Alakváltók volnánk. Egy ekkora boltban szinte minden kis motoszkálást meghallunk.

– Dixie ráadásul alapból elég hangos – fűzte hozzá kedvetlenül Nathaniel.

– Ezek szerint neked is volt már vele egy köröd.

– Szerintem lassan Donnának is kezd sok lenni – biccentett.

– Most épp helyettem dolgozott a csaj. Jól levitte a barátnőjét a földre – mosolygott tovább Nicky. – Nem hinném, hogy még csak most kezdene sok lenni neki. Szerintem már rég ott van.

– Nem is gondoltam volna ezt róla – morogtam.

– Hát én sem – bólogatott Nathaniel.

– Edward megtanított neki pár trükköt – mondta Nicky.

– Ted tanította – javítottam ki.

– Bocs, jobban kéne ügyelnem a nyelvemre.

– Nem tőlem kell majd bocsánatot kérned, ha a nem megfelelő emberek előtt rontod el legközelebb, Nicky.

– Pedig nem szívesen egy-egyeznék… Teddel.

– Még ha egyszerű ember is? Semmi természetfeletti extra? – néztem bele fürkészőn a szemébe.

– Ted minden, csak nem egyszerű ember, te is tudod – felelte Nicky halál komolyan.

– Tény – bólintottam. – Csak abban nem voltam biztos, hogy ezt te is így gondolod. Alsó hangon is vagy harminc kilóval több izom van rajtad, hosszabb a karod, és ha mindez nem lenne elég, ott a természetfeletti erőd és gyorsaságod. Az hiszem, eddig nem hittem, hogy szimpla embereket is tekinthetsz tényezőnek.

– Mint mondtam, Ted nagyon más. Még ha nem is természetfeletti polgártárs, durva alábecsülés lenne egyszerű embernek nevezni.

– Van valami ijesztő… Tedben – csatlakozott Nathaniel is. A szeme a távolba veszett, mintha valami hátborzongató emlék bújt volna elő a lelkében. Talán Írország, ahol a haját hagyta hátra? És nem sokon múlott, hogy az életét is. Edward is velünk volt, ő hívott át bennünket a smaragd szigetre, mert segítségre szorult, amikor a Dublint fenyegető vámpírokra vadászott. Az egyik emberünket el is veszítettük ott, Domino meghalt. Kimondtam magamban a nevét, ki kellett mondanom. A terapeutám szerint bűnösnek érzem magam a halála miatt. Hogy a fenébe ne érezném magam annak?!

Nathaniel megérintette az arcomat, gyöngéden maga felé fordított, hogy belenézzek a szemébe.

– Ha te gyorsan szép dolgokra gondolsz, akkor én is – mosolygott édesen.

– Mondjuk, arra, hogy máris repülünk haza? – próbálkoztam egy mosollyal, mert tudtam, hogy erre vágyik.

– Addig nem repülünk sehova, amíg ezen a lagzin túl nem vagyunk – derült fel az arca. – Még végig kell mennünk a listámon a menyasszonnyal, és amíg oltárhoz nem kísértük őket, innen senki nem lép le.

– Ezeket nem a menyasszony tanújának kellene intéznie? – érdeklődött Nicky.

– De, de Dennynek nem nagyon fekszik az esküvőszervezés, ráadásul felkészülési időszaka van valami triatlonversenyre.

– Akkor sem logikus, hogy nálad landolt a meló. Te maximum harmadik koszorúslánynak volnál tekinthető.

– Eredetileg Dixie bele is fogott a szervezésbe – fordult Nicky felé Nathaniel.

– És? Nem boldogult? – kíváncsiskodtam.

– A hozzáértésével nem lenne gond – pillantott rám Nathaniel –, csak berágott Donnára, hogy Dennyt választotta tanújának. Minden adandó alkalommal sértetten hangoztatta, hogy valójában ő végzi a tanú dolgát, csak épp tanúnak nem elég jó. Párszor elhívott, és már ennyitől kikészültem.

– Nem azért ajánlkoztál Donnánál, mert imádsz esküvőket szervezni? – kérdeztem.

– Az is igaz – vigyorgott –, de a fő célom most az volt, hogy megmentsem hármuk húszéves barátságát. Különben végleg összevesztek volna.

– Azt nem értem, hogy miért nem őt választotta tanúnak – morogta Nicky. – Elég rég ismeri már, hogy tudja, micsoda sértődékeny hárpia. Sejthette, hogy kiakad a csaj, ha nem őt választja.

– Erre kivételesen tudom a választ – kotnyeleskedtem közbe. – Az első házasságán Dixie volt a tanúja, Donna meg cserébe később az övé. És akkor viccből megígérték, hogy a második esküvőjükön majd Denny lesz a tanú. Legalábbis gondolom, hogy csak tréfáltak, és szerintem egyikük sem tervezte, hogy lesz második házassága.

– Az egészben az a ciki – bólintott Nathaniel –, hogy szerintem Dennyt totálisan hidegen hagyja a dolog, abszolút nem érdekli, hogy ő-e a tanú, vagy sem. Egyszerűen csak ott akar lenni a legjobb barátnője lagziján, és ennyi.

– Aláírom. Kábé annyira rajong a házasságkötésekért, mint én.

Nathaniel a magasba emelte a karján dédelgetett ruhahalmot, mintha bábozna velük.

– És most ehelyett kerítsünk neked egy másik ruhát.

– De minél gyorsabban – indultam meg a próbafülke felé. Persze hogy kigáncsolt a ruha már megint, és ha az utolsó pillanatban nem érem el az egyik ruhaállványt, akkor most tényleg elterültem volna, mint egy béka.

– Beviszlek szívesen – hallottam a fejem fölül Nicky blazírt hangját. Meg sem próbálta leplezni, hogy milyen remekül szórakozik rajtam.

– Nem kell.

– A testőröd vagyok, és úgy értékelem, hogy ez a ruha az életedre tör – jelentette ki véresen komolyan.

Hátrasandítottam. A képe ugyanolyan komoly volt, mint a hangja, csak a szeme csillogásán láttam, hogy mindjárt kirobban belőle a röhögés.

– Azt hiszem, ezt a néhány métert talán képes leszek veszélyesebb sérülések nélkül megtenni a fülkéig.

– Ha te mondod.

– Mit nem adnék, ha láthatnám a többi koszorúslány képét, ahogy Nicky a karjaiban visz be a próbafülkébe. Ha akarod, kibontom a hajamat, és összekócolom, meg a ruhámat is megtépem kicsit, mintha rosszalkodtunk volna.

– Tudom, hogy ugratsz, mert legalább olyan fontos neked a véleményük, mint nekem.

– Ott a pont. De Dixie arcát akkor is megnézném. Szóval már azért megérné.

– Honnan veszed, hogy már a többiekkel van? Nem Donnával beszélik ki épp a konfliktusunkat?

– Hallottuk, amikor visszamentek hozzájuk – adta meg Nathaniel helyett a magyarázatot Nicky.

Csak pislogtam. De ez már nem ugratás volt, ezek ketten tényleg hallották, míg az én agyamat és hallójárataimat teljesen betöltötte az új-mexikói hőség ellen hörögve küzdő légkondi alaprobaja.

– Menjünk akkor mi is, és legyen már vége – bólintottam.

Ott állt a menyasszony teljes, létfontosságú kísérete, plusz a szabó, amikor megint megbotlottam, és persze hogy kibuggyant megint a mellem. Lehet, hogy jobb lett volna, ha hagyom, hogy Nicky mégiscsak a karjaiban vigyen be a fülkébe.

4.

Alig egy órával később kis pódiumon álltam tükrök közt. Donna és Dixie nagy egyetértésben értékelte végig az összes felpróbált ruhát, amelyben kiperdültem eléjük a fülkéből, míg végül megtaláltuk, ha nem is az igazit, de legalábbis az „ez megteszi”-t. Arra számítottam, hogy Dixie végig fújni fog rám, de egészen megszelídült, lenyugodott. Talán kijózanítólag hatott rá, hogy a saját öri barija kiütötte, vagy épp az a típus, aki azt szereti, ha gyepálják. Ha tudtam volna, hogy egy-két ütés ilyen pozitívan rendezi a viszonyunkat, sokkal hamarabb megadtam volna neki, vagy megkértem volna Donnát, hogy ossza le helyettem.

A varrónő épp feltűzte a szoknya alját, hogy beszeghessék. A hosszán kívül ezen a ruhán semmit sem kellett igazítani, de a hossza egyetlen holminak se passzolt. Határozottan jobb választás volt, mint az első: ugyanolyan fekete, de a kivágása jóval szerényebb V alak. A mellem ugyanolyan alaposan kitöltötte a dekoltázsomat, de ebből nem bugyoghatott elő semmi. Még a hátán cuki masniba formált pávakék széles övet sem bántam. Alapból rühelltem a masnikat kábé születésemtől kezdve, de a színe passzolt a többi koszorúslány ruhájához, és fel is dobta a sok feketét rajtam.

– Későre jár, Anita – figyelmeztetett Nicky.

Fordultam volna az ablak irányába, hogy lássam, mennyire, amikor a varrónő rám dörrent.

– Ne mozogjon!

– Bocsánat – motyogtam, majd Nickyre pillantottam. – Azért annyira nem vészes, még nem érzem a naplementét.

– Mi az, hogy nem „érzed” a naplementét? – kérdezte Dixie.

– Még este hazarepülnek St. Louisba – csicseregte kicsit túlságosan is élénken Donna.

– Vagy el kell érnünk a járatot, vagy addigra Santa Fébe kell érnünk, de napszálltakor semmiképpen sem lehetünk Albuquerque-ben – mondta súlyosan Nicky.

– A telefonom szerint még van két óránk – nyugtatta Nathaniel.

– Azt megértem, hogy el akarjátok érni a gépeteket, de azzal mi a gond, hogy sötétedés után is a városban legyetek? – kérdezte Dixie.

Nickyvel, Nathaniellel és Donnával összenéztünk, mint valami csoportgyakorlat, végül Donna mondta ki:

– A város Vámpírúrnőjének, Obszidián Pillangónak van valami… problémája Anitával.

– Mi? Őt is megpróbálta kinyírni, mint általában azokat, akikbe belebotlik? – váltott vissza Dixie hangja a szokásos piszkálódó hangnembe. Gondolom, elhasználódott az összes kedvesség, amivel a Donnával folytatott kis „megbeszélésük” feltankolta, és most visszatért a rendes szurka-piszka önmaga.

Egyébként nem állt szándékomban végezni Obszidián Pillangóval. A csaj azték istennőnek képzelte magát, és minthogy valaha istennőként is tisztelték, igazán nem lehet a szemére hányni a kis tévképzetét. A hatalma pedig olyan nagy, hogy a Vámpírtanács minden más vámpírnak azt tanácsolja, hogy nagy ívben kerülje el Albuquerque-t. Sőt, általában minden természetfeletti szörnyeteget elrettent az ereje, ezért Edwarddal mi is igyekszünk békén hagyni. Az első új-mexikói ügyemben kénytelen voltam a segítségét kérni, egyébként akkor ismertem meg Foltos Ló Bernardót és Otto Jeffriest is, akik mostanra maguk is szövetségi rendőrbírói kötelékbe álltak. Valahogyan ránk ragadt az Apokalipszis Négy Lovasa elnevezés, mert nincs még egy rendőrbíró a természetfelettieknél (összességében meg pláne nincs), akinek olyan zsákmánylistája lenne, mint nekünk. Bernardo lesz az egyik násznagy Edward mellett amúgy. Ottót nem hívták meg.

De Dixie-re ilyen részletességében nem tartozott az előéletem.

– Akad néhány vámpír körülöttem, akik ezzel nem értenének egyet. Kezdhetjük a sort, mondjuk, Jean-Claude-dal – vontam meg a vállamat. Nem éreztem, hogy védekeznem kellene, ekkora tévedésnél megsértődni sem érdemes.

– A vőlegényed, ez a Jean-Claude, tisztára Hófehérke pasiban. Úgy volt, hogy megláttad a koporsójában szundikálni, és egyszerűen képtelen voltál karót döfni a szívébe, vagy mi?

– Na, az fix, hogy Jean-Claude csini fiú, de mennyire – csendült fel a hátunk mögül Ted Forrester szokásosan kedélyes hangja. A fixet fexnek ejtette, mint valami délvidéki tehenészfiú, már ha létezik még olyan, hogy délvidéki tehenészfiú.

Már majdnem hátrafordultam felé, de az utolsó pillanatban észbe kaptam, hogy a tükörben is prímán láthatom, és amúgy sem szabad ficánkolnom. A széles vigyora meg a szikrázó kék szeme tisztára Ted volt, ott díszlett a fején a fehér cowboykalapja is, meg az a rövid ujjú fehér ing. Na, az is az alteregójához tartozott. Alóla azonban kilátszott a fekete ing, a farmere a szokásos fekete, és a cowboycsizmája is. Kicsit olyan érzésem támadt, hogy másodpercek alatt ki tudja rántani Ted mosolygós énje alól a mindig borús, fekete, érzéketlen Edward lényét, ahogy Clark Kent is Supermant.

Levette a kalapot, rövidre nyírt szőke haja a koponyájára simult, mert persze álló nap azt a fehér cowboycsodát viselte, Ted már csak ilyen. Edward soha nem hordott volna kalapot, pláne nem fehéret.

– Nem is tudtam, hogy csininek tartod, Ted – jegyezte meg Dixie csípőből, és a hangsúlyon lehetett érezni, hogy mindjárt jön a kellemetlen, csípős folytatás.

– Mindenki annak tartja, Dixie. Csak én ki merem mondani, mert masszívan biztos vagyok a saját férfiasságomban – felelte rá tréfálkozva. Közben megkerülte a varrónőt, és megcsókolta Donnát.

Donna a nyakába fonta a karjait, és a csók a szokásos, könnyed üdvözlő puszinál jóval hangsúlyosabbá vált. Olyan édesek voltak, muszáj volt mosolyognom, közben a tekintetem összetalálkozott Nathanielével, összemosolyogtunk. Egyszerűen örültünk mások boldogságának. Nicky persze közönyösen nézett maga elé a tükörben.

– Jézus, Donna, hagyd már ezt a tinédzsertempót. Elég nevetséges a mi korunkban.

Donna el is engedte Tedet, aki azonban nem hagyta magát lerázni, ölelte tovább a menyasszonyát.

– Kit érdekel, hogy mások mit gondolnak? – morogta immár Edward semmi különös kiejtésével. Ha így lehámlik róla a Ted-álca egy darabkája, akkor ideges lehet.

Donna úgy mosolygott fel rá, mint akinek rajta kívül nem is létezik semmi más a világon, és már csókolta is. Szinte irigyeltem őket.

A varrónő felegyenesedett, a mozdulat mintha bizonytalan lett volna, mint akinek gondjai vannak a térdével. Nathaniel gyors mozdulattal felsegítette.

– Köszönöm, fiatalember.

Nathaniel a Bűnös vágyakban már bevált mosolyának egy nappali, felvizezett változatával honorálta az idősebb asszony udvariasságát, mire szegényke fülig pirult. Ezek szerint Nathaniel varázsa nem korhoz kötött. Nekem is nyújtotta a kezét, ahogy léptem le az emelvényről, és nem is olyan régen még biztosan nem kapaszkodtam volna bele, mert egyedül is le tudok lépni ilyen magasságból. De ahogy Edward is biztos a férfiasságában, és ki meri mondani, hogy Jean-Claude szerinte is csinos, úgy egy ideje már én is megtanultam, hogy azzal még nem dobom a kukába a függetlennő-imidzsemet, ha néha elfogadom a vőlegényem figyelmességét.

Én olyan mosolyt kaptam, amilyet nem villogtat a melóban sem, mert ez a mosoly azt ordítja, hogy szeretlek. Ott ragyog a szemében. Viszonoztam a mosolyát, és éreztem, hogy az én szememben és az arcomon is ott ül a szerelem varázsa, mert ennyire szeretem őt. Automatikusan egymás felé indultak az ajkaink, mert amikor az ember szeret valakit, akkor meg akarja csókolni. Az ajka lágy volt, meleg és gyöngéd, mert ez most egy ilyen csók volt.

– Na, hát csak mi ketten rekedtünk kint a rideg valóságban – hallottam Dixie száraz hangját.

Olyan keserűen csengett, hogy muszáj volt odapillantanom, láttam, hogy Nickynek mondja. Ő azonban totál higgadtan válaszolt:

– Én nem rekedtem kint, Dixie. A valóságot csak te érzed ridegnek.

– Pedig téged sem csókolgat senki.

– Mert épp dolgozom.

– Nem mondod?!

– Nicky profi testőr – intézte el Ted Edward szavaival.

– Vagyis?

– Vagyis pillanatnyilag az a dolga, hogy Anitára és Nathanielre vigyázzon. Ha csókolgatná, az elvonná a figyelmét a feladatáról.

– Jól beszéltél – biccentett Nicky.

– Szerintem csak ugrattok. Nem hiszek nektek.

– Melyik részét nem? Hogy a testőre vagyok? Vagy hogy a szeretője?

– A testőrrészt azt elhiszem – vonta meg a vállát Dixie, majd Nathanielre villant a szeme. – Tényleg hagyod, hogy ilyeneket mondjon a csajodról?

– Anita nem a csajom – mosolygott rá Nathaniel. – Hanem a menyasszonyom, és szeretem, hogy Nickyvel osztozhatok rajta.

Kitolta az öklét, Nicky pedig könnyedén belebokszolt.

– Az újságok szerint Jean-Claude-hoz fog hozzámenni, szóval nem lehet a te menyasszonyod.

– Igazából kiderült, hogy semmilyen törvény nem szabályozza, hogy egy embernek hány vőlegénye vagy menyasszonya lehet – mondtam. – Csak annyit korlátoznak, hogy egyetleneggyel házasodhatsz össze.

– Legalábbis egyelőre – fűzte hozzá Nathaniel.

– Hihetetlen optimizmussal viseltetsz országunk kormánya iránt – csókoltam meg könnyedén. – Azt is elég nehéz volt kitaposni belőlük, hogy az azonos neműek összeházasodhassanak, nem hinném, hogy a közeljövőben engedélyeznék a többszörös házasságot.

– Vagyis ha lehetne, hozzámennél Jean-Claude-hoz és Nathanielhez is? – meresztett nagy szemeket Dixie.

– Meg Micah-hoz – vágtam rá Nathaniellel kórusban. Annyira megörültünk ennek, hogy csak bután vigyorogtunk egymásra.

– És erre te? – intett Nickyre.

– Én mi?

– Nem zavar, hogy Anita három pasihoz is hozzámenne, de hozzád nem?

– Nem érzem, hogy bármiből is kimaradnék.

– Legalább ne hazudj. Szerintem nyugodtan a szemükbe mondhatod, hogy megbántódtál. Hogy bunkók voltak.

– Nem bántódtam meg. És nem ők a bunkók.

– Nyomás, hámozd ki magadat ebből a ruhából, nehogy lekéssétek a gépeteket – szólt közbe most Edward a megszokott Ted-tónusban, még ha kicsit feszültebbnek éreztem is a hangját.

Nem ágáltam, tényleg nem ártott igyekezni. Nicky a kezembe nyomta a csomagomat, amelyet eddig a vállára vetett. Abban voltak a pisztolyaim, a töltények és a kés, amivel utazhattam a repcsin. Bevonultam az öltözőbe. Évekkel a 9/11 előtt megcsináltam a légi rendőrbírói kiképzést, így én felszállhattam fegyverrel bármilyen repülőre. Bár rebesgetik, hogy változni fog a szabályozás. De ma még nem kell poggyászban feladnom a kis jószágaimat.

A fülkéből is hallottam, ahogy Dixie mindenáron féltékenységi válságot próbál csiholni Nicky és Nathaniel közt, de persze ezer évig is kísérletezhet ezzel, Nathanielnél kevésbé féltékeny pasassal még nem találkoztam, Nicky pedig egyszerűen nem így gondolkodik.

– Kész vagy végre, Anita? – szólalt meg most Edward.

– Majdnem megvagyok, mindjárt.

Már felvettem a magam fekete farmerét, pólóját, a fekete bakancsot és a bőrdzsekimet, mert forróság ide vagy oda, attól, hogy utazhatok a fegyvereimmel, még nem feltétlenül akarom őket közszemlére tenni. Egyrészt, az emberek valahogy kiakadnak, másrészt, ha úgy alakul, hogy ténylegesen használnom kell őket, akkor nem éppen okos gondolat hagyni, hogy a rosszfiúk leltározzák, mim van, és honnan fogom előrántani őket.

– Ne piszkáld már Nathanielt meg Nickyt. Mi a csuda bajod van neked mostanában? Állítólag a legjobb barátom vagy, akkor meg miért nem örülsz a boldogságomnak?

– Már mondtam, hogy miért nem, Donna.

– Ha én elhiszem, hogy Tednek és Anitának nincs viszonya, akkor te miért nem?

Elvesződgettem az egyik pisztolytáskámmal, igazgattam a végtelenségig, pedig igazából már elkészültem, csak sehogy sem akaródzott kilépni a fülkéből ennek a beszélgetésnek a közepébe. Vajon gyávaság így bujkálni? Ja, hogy a fenébe ne lenne az! Kitártam hát gyors mozdulattal a fülke ajtaját, és amilyen vidáman csak tellett tőlem, belecsicseregtem az arcokba:

– Kész is vagyok, irány a reptér.

De Dixie mintha nem is hallotta volna, folytatta a mondókáját. Közben csakis Donnát bámulta, mintha ötszáz kilométeres körzetben más nem is létezne.

– Nem hiszek egy olyan pasinak, aki bevall egy olyan viszonyt, ami nincs is. Még azt se gyakran vallják be, ha van nekik.

– Ekkora ostobaságot – szaladt ki a számon nagy sóhajjal.

Mindenki rám meredt, mintha én lennék a tekintetmágnes.

– Az az ostobaság, ha valaki megcsalja a másikat. És viszonyt folytat – felelte rá Dixie.

– Nincs semmilyen viszony, és nem is volt – ráztam meg a fejemet. – Abban viszont igazad van, hogy nagy ostobaság volt Tedtől, hogy olyasmit vallott be Donnának, ami nincs is. Én meg jó nagy hülye voltam, hogy támogattam a hazugságban. Soha nem hittem volna, hogy ilyen körmönfont módon, egy hamis vallomással akarja húzni az időt, hogy rávegye Donnát a házasságra, és meg tudja győzni őt is meg a terapeutát is az ártatlanságáról.

– Beleegyeztél – villant rám Ted nem kifejezetten barátságos pillantása.

– Sosem állítottam, hogy párkapcsolati ügyekben túl nagy koponya volnék – védekeztem.

Erre mindenki legalábbis elmosolyodott, de többen nevetgéltek is. Kivéve Dixie.

– Én ezt tovább nem tudom elviselni. Kész, végeztem.

– Hogyhogy végeztél? – nézett rá Donna. – Ugye nem az esküvőre…

Dixie Ted felé fordult, a szeméből vegytiszta gyűlölet áradt. Eddig még csak gonosztevők néztek ilyen olthatatlan indulattal rá. De ezt még kellemetlenebbé tette, hogy Dixie elvileg jó barát.

– Ha hozzád megy, én ott leszek. És ha majd felnyílik a szeme, hogy tényleg egy rohadék vagy, és megcsalod őt, akkor is ott leszek, és fogom a kezét, ahogy fogtam akkor is, amikor Frank meghalt – vágta Ted szemébe, majd sarkon fordult, és távozott.

5.

Létezik a zajnál is ordítóbb csend. Ez is olyan volt. Senki se tudta, mivel törhetné meg a kínos hallgatást ez után a kirohanás után. Pontosabban, én tutira tudtam, hogy mit mondanék legszívesebben, a lényege zanzásítva olyasmi lett volna, hogy „ezt a nőt nehogy odaengedjétek az esküvőre”, de persze én nem mondhattam ilyet. Csak Edward.

– Meg kellene beszélnünk, Donna, hogy mi legyen Dixie-vel az esküvő kapcsán – mondta is ki a haver helyettem.

– Az egyik legrégibb, legjobb barátnőm, Ted. Az első alkalommal ő volt a tanúm, én meg az övé.

– Tudom én, édes szívem – zökkent vissza Edward Ted negédes modorába –, és azt is, hogy amikor Peter meg az ő srácai kicsik voltak, mennyit jártatok össze. De amióta a gyerekek fősulira mentek, ez is megváltozott.

– Amikor legutóbb elmentünk hármasban Beccával vásárolni, Dixie be is vallotta, mennyire szeretné, ha neki is lenne egy kislánya, hogy a táncórákat meg a többi csajos programot is együtt csináljuk, mint régen a fiúkkal a sportot – bólintott Donna.

– Peter a kisebbik srácukkal járt együtt küzdősportra, azt aláírom, de már akkor sem csináltunk mindent teljesen ugyanúgy. Ők a két fiukkal minden hétvégén valamilyen sporteseményen voltak.

– Peter is pont úgy sportolt, mint ők.

– Peter nem kedvelte a csapatsportokat – mosolygott Ted melegen és szeretettel Donnára, de volt valami a tekintetében, amit nem sikerült kódolnom. – És mi nem kényszerítettük, hogy ennek dacára végigcsináljon mindent, ahogy Benjinek kellett.

– Náluk az volt a gond, hogy a nagyobbik mindenben kiköpött Ray és Dixie. Imádott mindent, amit csapatban lehet játszani. És nagyon jól is csinálta, amibe csak belefogott.

– Benji is elég jó volt. Csak utálta csinálni – jegyezte meg Edward szárazon.

– Lassan indulnunk kell a reptérre – szólalt meg a háttérben Nicky. – Ha szeretnétek még Anitával vagy Nathaniellel megbeszélni valamit az esküvővel kapcsolatosan, akkor nem ártana mielőbb lezavarnotok.

Donna felhúzta az orrát, láttam rajta, hogy rosszulesett neki Nicky sürgetése, de Edward egyből lerendezte a kérdést:

– Nicky csak a munkáját végzi, édes szívem. Akarod, hogy Nathaniel segítsen eldönteni, mi legyen Dixie-vel?

Kicsit sem bántam, hogy nem velem akarná egyeztetni a dolgot, elég egyértelmű, hogy én mire szavaznék.

– Most komolyan azt kéred, hogy tiltsam el Dixie-t az esküvőről? – nézett fel rá Donna.

– Dixie maga mondta, mivel nekik nincs Becca korú lányuk, nem járunk már velük annyit össze, ezért még nem is volt esélye, hogy a kicsi előtt vágja a fejemhez, mennyire görény módon megcsallak. Floridában viszont egy aprócska szigeten leszünk, nyilván hamar meg fogja találni az alkalmat, hogy pótolja ezt az elmaradását, és mindenki előtt nekem essen. Vagy szerinted képes lenne uralkodni magán?

– Becca előtt soha nem mondana ilyesmit. Ott volt, amikor megvettük a viráglányruháját, és annyira jól éreztük magunkat. Dixie szerint olyan volt, mint régen, amikor a srácokkal lógtunk folyton együtt.

– Donna – szólt közbe Nathaniel. Donna egyből felé fordult, ránézett. – Érdekel a véleményem ebben a kérdésben? – kérdezte tőle nagyon komoly arccal.

– Tudom, hogy egyből a segítségemre siettél, amikor kiderült, hogy Dixie nem boldogul. És ezért örökre hálás leszek neked – mosolygott rá Donna szélesen.

– De nem vagyok a régi barátod – mosolygott rá vissza Nathaniel –, ezért nem is érdekel a véleményem.

Donna ellépett Edwardtól, két kezébe fogta Nathaniel kezét:

– Nem, nem ezt akartam mondani. Rengeteg kérdésben nagyra tartom a véleményedet, Nathaniel. Miközben először csak azért hívtalak segíteni a szervezésben, mert arra gondoltam, hogy ha te is itt vagy, akkor Ted nem eshet kísértésbe Anitával, mostanra kiderült, hogy soha még ilyen fantasztikus koszorúslányom nem volt.

– Köszi – vigyorodott el Nathaniel. – Marhára élveztem. Majdnem mindig.

– Ne haragudj, hogy Dixie megpróbált Anita ellen hergelni – hervadt le kissé Donna mosolya.

Ez új volt. Nathanielre pillantottam, aki csak megrántotta a vállát.

– Amikor „csak csajok” program volt – tette az ujjaival idézőjelbe –, Dixie próbált mindenkit beugrasztani, hogy beszélje ki a szívét a párjáról. Ahogy az előbb Nickyt is megpróbálta féltékennyé tenni a csókunk miatt.

– Miért nem mondtad?

– Te is találkoztál már vele korábban is. Csak nem lepődsz meg.

– Jó, hát olyan nagyon nem – ráztam meg némi gondolkodás után a fejemet.

– Még tíz percünk van, utána mindenképpen lépnünk kell – figyelmeztetett Nicky.

– Dixie a férjét, Rayt, folyton piszkálja, állandóan más pasikhoz hasonlítgatja. „Miért nem vagy te is olyan csinos, mint Nathaniel? Mibe, hogy többel nyom a kondiban, mint te?” Folyton ilyenekkel jön – mondta Nathaniel.

– Nem sokkal vagy idősebb a legnagyobb fiuknál. Miért kellene Raynek veled versenyeznie? – ámult Donna.

– Azt is az orra alá dörgölte, hogy Peter is sokkal nagyobb súlyokkal dolgozik, mint ő.

– És én meg is mondtam neki, hogy mennyire igazságtalan – bólintott Donna. – Hogy ez olyan, mintha nekünk meg a tizenkilenc éves lányoknál kellene szebbnek és csinosabbnak lennünk.

– Ja, hát ezzel egy időre elhallgattattad – vigyorgott Nathaniel.

– Te se szeretnéd, ha ott lenne az esküvőn, mi? – nézett rá Edward.

– Részben azért olyan undok, mert nem ő Donna tanúja – tűnt el a mosoly Nathaniel arcáról. – Ha az esküvőre sem jöhet el, akkor vége a barátságotoknak. Én biztosan nagyon boldog lennék, ha lenne olyan barátom vagy családtagom, akit már húsz éve ismerek és szeretek. Az biztos, hogy én nem leszek a mérleg nyelve egy olyan kérdésben, amely egy ilyen hosszú kapcsolat sorsáról határoz.

– Na, hát ezért vagy te a létező legcsodálatosabb és legjobb koszorúslány a világon – szorította magához Donna hálásan.

Edward úgy méregette közben, mint akinek mindjárt kibukik a nyelve hegyéről valami.

– Idő van. Ha nem akarunk lemaradni a gépről – előzte meg Nicky.

Ennyiben kellett hagynunk, mert Nathanielnek igaza volt: Donnának kell meghoznia a döntést, mert Dixie az ő barátnője. Sok ideje nem maradt szegénynek, hiszen nyakunkon az esküvő, alig egy hét maradt addig.

6.

Az egyórás minneapolisi átszállásunk végül három lett, tekintve, hogy az első gépünk egyáltalán fel sem szállt. Mechanikai gondok. A jó a rosszban, hogy legalább nem a levegőben jöttek elő azok a gondok. Olyan repülésem is volt már, nem is egy. Felteszem, a repüléstől való rettegésem kialakulásához ez a tény is hozzájárult. Öt órával később végre majdnem hazaértünk már, csak a Kárhozottak Cirkusza előtti dugót kellett végigvárnunk. Pedig alaposan benne jártunk az éjszakában, a forgalom mégis hatalmas és zavaros volt. Köszönhettük ezt éppen a Cirkusznak, mert az emberek hosszú, tömött sorokban kígyóztak előtte, remélve, hogy bejuthatnak. Közben az autóval érkezők parkolóhelyre vadásztak, kerülgették a népeket, szóval közöttük araszoltunk. Volt időm megnézegetni a tetőn csúcsdíszként pörgő gigászi, vámpírfogas bohócot és a homlokzatot díszítő plakátjainkat. Az évek során mindig változva hirdették az attrakcióinkat, most éppen egy kék szemű farkast: Farkas professzor felolvassa legújabb költeményeit. Ugyanaz a szadista falkavezér büntette és kínozta Zeke-et is, mint Micah-t azzal, hogy az állati testébe kényszerítette. És ha egy vérállat túlságosan hosszú időt kénytelen az állati alakjában lenni, akkor megtörténhet, hogy részben vagy egészben benne ragad. Micah mázlista volt, neki csak a szeme változott végleg leopárdszemmé. Zeke már nem úszta meg ennyivel, ezért – a terapeutája tanácsát követve – a versírásban igyekszik feldolgozni a veszteséget. A felesége beszélte rá, hogy olvassa fel a költeményeit, és a videói pillanatok alatt világszenzációvá lettek a neten. Ennek logikus fejleménye volt a késő éjszakai fellépés a Cirkuszban. Farkas professzor az egyik legfelkapottabb számunk. A másik plakáton egy tényleg elég rémálomszerű alak díszelgett, mintha élve hámozták volna meg: Itt látható a Nuckelavee, a kentaur-démon, a tündérvilág legrémisztőbb szörnyetege. Garantáltan tudnék nála rémisztőbbet a tündérvilágból, de ahhoz nemzetközi útlevél kell, szóval országon belül övé lehet a titulus. A régi raktárépületből átalakított csarnok végében pedig az utolsó posztert rázta felénk a szél: Lámia, a félig kígyó, félig asszony felirattal. A rajzokhoz képest Melanie ezerszer többet nyújtott amúgy: nőalakban sokkalta gyönyörűbb volt ennél, kígyóként pedig tekervényesebb. Annak idején, amikor a városunkba jött, bennünket szeretett volna legyilkolni, ám amikor Jean-Claude-dal végeztünk a vámpírmesterrel, aki őt is a hatalmában tartotta, felhagyott a szándékaival, és azóta békességben él nálunk, a látogatóink legnagyobb örömére.