Jud Meyrin: Itáliai rejtélyek III. – Mélyre ásott titkok

©Megyeri Judit, 2023

Szerkesztés: Epstein Ágnes & Tira Nael

Korrektúra: Tira Nael

Borító: WBM Book Cover Design – https://www.facebook.com/DesignWBM

E-book: Tira Nael

Szerző Facebook-oldala:

https://www.facebook.com/megyerijudit/

Weboldal:

www.megyerijudit.hu

Kiadja: Fairbooks Kiadó és Írói Műhely, 2023

www.fairbookskiado.hu

Felelős kiadó: Turai Angéla

Fót, 2023

ISBN 978-615-82182-5-2

Minden jog fenntartva! A mű egyetlen része sem másolható, sokszorosítható, vagy használható fel a szerző és a kiadó előzetes írásbeli engedélye nélkül.

Első fejezet

Amikor csütörtök estefelé Lily belépett a Perlába, ugyanaz a látvány fogadta, mint legelső alkalommal. A durván faragott faasztalokon égtek a lámpások, hiába volt még odakint világos. Narancsos lángjuk megcsillant a bárpult tetején sorakozó üres palackokon, és az asztalok körül ülő vendégek arcán. Minden megnyugtatóan ugyanolyannak tűnt, csak az emberek néztek rá máshogy, mint karácsonykor. Nem kíváncsian, inkább barátságtalanul. Lily nem is hibáztatta őket.

Alig fél éve bukkant fel újra a városban, és már két véres bűntény történt, ő pedig mindkettőbe nyakig belekeveredett, miközben a holttestek egyre csak gyűltek körülötte. Teljesen érthető, hogy Livigno lakói ferde szemmel néznek rá. Az is érthető, hogy elkezdték Hullagyártónak hívni a háta mögött.

Ám annak ellenére, hogy Lily megértette, azért zavarta a helyzet és a gúnynév is, nem is nagyon tudott mit kezdeni velük. A pulthoz menet igyekezett egyikkel sem törődni.

– Hát te? – nézett fel Ester a sörcsapolásból. – Azt mondtad, ma otthon maradsz, és lazítasz.

Lily elhúzta a száját.

– Ismét rájöttem, hogy nehéz úgy lazítani, ha ásatás folyik a kertemben.

Bement Ester mellé a pultba, közben eszébe jutottak az elmúlt hetek. Őt hamarabb kiengedték a kórházból, mint Raffaele-t, és kötelességének érezte, hogy besegítsen a bárban. Ez volt a legkevesebb, ha már a mostohabátyja miatta sérült meg. A gondolattól a lelkifurdalás éles tőrként hasított belé.

Miután letelt a betegszabadsága, kivette a felgyülemlett szabadnapjait is. Morris, a főnöke ugyan nem örült túlságosan, de megértette, miért akar maradni. Muszáj volt megtudnia, tényleg ástak-e el újabb holttesteket a nagyanyja házának kertjében. Lily nem lett volna képes enélkül hazatérni Londonba.

A keresőkutyák eddig csak egy rongydarabot találtak, ami vagy egy újabb áldozathoz tartozott, vagy nem. Annyi volt csak biztos, hogy a labor nem talált rajta vérnyomokat, sem DNS-t. Ezután a kutyák a házat körülölelő réten fogtak szagot, de az meg tévesnek bizonyult.

Hetek teltek el mindenféle eredmény nélkül. Lily tisztában volt vele, hogy a rendőrség bármelyik pillanatban leállíthatja a keresést, lezárhatja az ügyet, és a fenébe is, ő ugyanúgy azt akarta, hogy túl legyenek végre ezen az egész szörnyűségen, mint mindenki más. Azt akarta, hogy ne kerüljön elő újabb tetem. Ám közben a megérzése azt súgta, hogy nem hiába ásták fel az egész kertjét a rendőrök, nem hiába keresgélnek.

Vagy csak a szokásosnál is pesszimistább, és rémeket lát? Lily már maga sem tudta. Az volt csak biztos, hogy kicsit több mint egy hét múlva vissza kell térnie Angliába, hogy munkába álljon, bármi is történik addig a nyomozással… Kicsit több mint egy hét múlva itt kell hagynia Raffaele-t. Már maga a gondolat is összetörte.

Egy darabig elfoglalta magát kávékészítéssel, sörcsapolással és koktélkeveréssel. Az utóbbiban ugyan közel sem volt olyan profi, mint Raffaele, de azért egyre jobban boldogult. Legalábbis Ester már ihatónak bélyegezte a kreálmányait.

Lily letett két Tequila Sunrise-t a pult előtt várakozó pár elé, akik válaszul rámosolyogtak. Lily sejtette, hogy turisták.

– Itt nyaraltok Livignóban? – kérdezte tőlük, miközben odatolta eléjük a bankkártyaterminált.

A nagydarab pasas szótlanul bólintott, miközben odaérintette a kártyáját a terminálhoz, szőke hajú barátnője viszont lelkesen beszélni kezdett.

– Igen, idén direkt a hegyekben akartuk tölteni a szabadságunkat. A tengerpart kezd kimenni a divatból. Az Alpok sokkal menőbb.

Ebben ugyan Lily őszintén kételkedett, de azért bólintott.

– Meddig maradtok? – kérdezte.

– Már csak egy napot. Holnap korán indulunk, de hallottuk, hogy csütörtökönként zene is szokott itt lenni, azt semmiképp sem hagyhatjuk ki!

– Akkor jó szórakozást! – mosolygott rájuk Lily, átnyújtva a számlát.

A kis színpad felé pillantott, ami üresen állt, és amikor a pár a koktélját szorongatva elment helyet keresni magának, odasuttogta Esternek:

– Nem kellene már itt lennie a mai bandának?

Ester megvonta a vállát.

– De igen, nem tudom, hol késnek. Tudod, hogy ezt Raffaele intézi.

Lily természetesen tudta. A mostohabátyja karrierjének egy tűzeset idejekorán véget vetett, ezért abban élte ki a zene iránti rajongását, hogy a helyi bandáknak szervezett fellépéseket a bárjában. Lily meg volt győződve róla, hogy Raffaele-nek is a színpadon lenne a helye, a férfi azonban csak a négy fal között gitározott.

Lily először decemberben hallotta játszani, teljesen véletlenül nyitott rá a Perla fölötti lakásában, miután a bár bezárt. Azt követően azonban párszor szándékosan tovább maradt esténként, hátha újra hallhatja a férfit. Néhányszor sikerült is, és Lily azóta sem bírta kiverni a fejéből Raffaele zenéjét.

Kiszakította magát az emlékeiből, és körülnézett. A Perla dugig volt, és ugyan a vendégeket egyelőre lekötötte az ivás és a beszélgetés, azért egyre sűrűbben pillantottak a színpad felé.

– Megkérdezem Raffaele-t, mielőtt kitör a népharag – szólt oda Esternek halkan, és a pultból kilépve a felső szintre vezető lépcsőhöz indult.

Felkaptatott az emeletre, aztán a félig nyitott ajtó előtt megtorpant.

Észrevétlenül lett közöttük furcsa a légkör az utóbbi hetekben. Lily nem tudta eldönteni, hogy ennek a saját bűntudata az oka, ami lávaként égette belülről, vagy Raffaele végül mégiscsak őt kezdte el hibáztatni azért, ami történt, még ha nem is mondta ki. Bármelyik is, időről-időre közéjük kúszott valamiféle meghatározhatatlan, alig érzékelhető feszültség.

– Én vagyok – szólt be a szobába.

– Gyere! – zendült odabentről Raffaele hangja, Lily pedig legyűrve az idegességét, belépett.

Azonnal az apró szoba jó részét elfoglaló, bevetetlen ágy ragadta meg a figyelmét. A párnák össze voltak dúlva, a takaró egyik sarka lelógott a földre, mellette a padlón ott hevert egy fekete alsónadrág. Lily dübörgő szívvel kapta el a pillantását róla.

Raffaele az íróasztal előtt ült, kezében a mobiljával.

– Odalent már rengetegen vannak – szólt oda neki Lily –, és hamarosan meg fogják kérdezni, hol késik a mai banda.

Raffaele felnézett. Az arca komor volt, mostanában túl sokszor.

– Az énekesüknek vakbélgyulladása van, lemondták a fellépést – morogta. – Nem csak a mait, a péntekit és a szombatit is. Épp be akarok szervezni helyettük valakit, de a környékbeli zenészek, akikkel sikerült beszélnem, nem érnek rá.

Újra a telefonjára nézett. Lily most már látta, hogy a névjegyzékét pörgeti, egyre jobban ráncolva a homlokát.

– Van egy ötletem – jegyezte meg Lily, mire Raffaele újra felé fordult.

– Mi lenne az?

Lily a falnak támasztott gitárra pillantott.

– Nem. – Raffaele csak ennyit mondott, és tovább folytatta a mobilja bűvölését. Lilyt azonban nem olyan fából faragták, hogy könnyedén feladja.

– Te is tudod, hogy alig egy órával a fellépés előtt senkit sem fogsz találni, de még talán holnapra sem. Az lenne a legegyszerűbb megoldás, ha te magad zenélnél.

Raffaele felkapta a fejét, harag torzította el a vonásait.

– Már megmondtam, hogy többet nem játszom közönség előtt.

– De…

– Lily, nem! – vakkantotta. Az ajtó felé pillantott, és Lily azonnal értette, mire gondol.

Összeszorított szájjal fordított hátat, és kiment a szobából. A torkát keserűség marta.

Ő volt az, aki végig azt hangoztatta, hogy nem lehet közöttük semmi, mert az túl sok bonyodalommal járna a közös családjuk miatt. Ha az őrült vonzalmuk valamiféle kapcsolattá alakulna, az előbb-utóbb törvényszerűen véget érne, akkor pedig semmi sem maradna ugyanolyan. Elvesztené a pótcsaládját nem sokkal az apja után, hiszen hogyan is tudnának megmaradni Raffaele-lel egy légtérben a szakítást követően?

Raffaele azonban sosem fogadta el ezt az indokot. Folyton győzködte a maga úthenger módján, aztán az utóbbi hetekben valami megváltozott. Olyan lassan, hogy Lily először észre sem vette. Raffaele ugyanolyan kedves volt vele, mint korábban, ugyanolyan sok időt töltöttek együtt, ám a férfi már nem használt ki minden alkalmat, hogy hozzáérjen, nem próbálta meg az ágyába csalni. Nyilván megunta a folytonos elutasítást, nem is csoda. Lily hiába tudta, hogy ő az oka Raffaele visszavonulásának, hiába tudta, hogy pontosan ezt akarta, a szíve mégis darabokra hasadt.

Hirtelen túl sok lett, ami az elmúlt időben történt. Az unokatestvére majdnem megölte mindkettőjüket, a nagyanyja házának a kertje talán nem csupán azt az egyetlen tetemet rejti, amit júniusban megtaláltak. Lily úgy érezte, Fabio a síron túlról is kísérti őket, ő pedig szépen lassan belefullad a tehetetlenségbe.

Képtelen volt visszamenni a bárba, inkább kisurrant a hátsó ajtón. A Perla falának dőlt, és a tekintetét a hatalmas hegyekre szegezte, amik néma óriásként őrizték a várost. Máskor megnyugtatta ez a látvány, ám ezúttal nem segített. Az érzelmei úgy kavarogtak, akár a forrásban lévő tésztaszósz, ami bármelyik pillanatban túlcsordulhat az edény peremén.

Mély levegőt vett, hátha az megnyugtatja, ám megszólalt a telefonja. Előhalászta a zsebéből, és amikor meglátta, hogy Matteo hívja, Raffaele rendőr barátja, csak még nyugtalanabb lett.

– Szia – szólt bele. Nagyon drukkolt, hogy a férfi valamilyen jó hírt mondjon, vagy csak beszélgetni akarjon, de persze nem volt ekkor szerencséje.

– Találtunk valamit – mondta Matteo jóval komorabban, mint máskor, pedig ő sem volt túl vidám az utóbbi időben. – Egy sírt két holttesttel. Egy nő és egy gyerek. A gyerek nem lehet több egy évesnél.

– Istenem… – motyogta Lily, és ráeszmélt, hogy bármennyire is rossz volt az elmúlt hetek feszült várakozása, a java még jócskán hátra van.

Második fejezet

A kert és körülötte a hosszan elnyúló rét kész csatatér volt. Felásott, majd hevenyészetten visszatemetett gödrök mindenütt. Kivágott bokrok, szétroncsolt virágágyások, foltokban kikopott fű, és közvetlenül a ház mellett, még mindig lepányvázva, az első sír. A második pedig a kert végében magasodó cseresznyefa tövében, frissen kihantolva.

Lily sejtette, hogy a nagyanyja kikészülne, ha látná mindezt. Neki is erőt kellett vennie magán, hogy ne rohanjon be a házba, hogy aztán minden spalettát bezárva tudomást se vegyen a külvilágról, hanem odamenjen Matteóhoz.

A férfi az új sír mellett állt, és egy helyszínelővel beszélt. A másik helyszínelőnek csak a feje búbja látszott ki a gödörből, és az egyre gyérülő fényben azt vizsgálta, milyen nyomokat rejt még a sír.

– Mit tudtok eddig? – kérdezte Lily, mire mindkét férfi felé fordult.

– Az a két test jóval távolabb van a másik sírtól – kezdte a helyszínelő, akit talán Robertónak hívtak, bár Lily nem volt biztos benne, annyi rendőr járkált mostanában a háza körül. – Mélyebbre is temették őket, valószínűleg ezért nem találtuk meg eddig.

– És a holttestek?

– Már elvitték őket – vette át a szót Matteo. – Ránézésre csak annyit lehetett megállapítani, amit a telefonban már mondtam. Egy nő és egy gyerek. A méretéből ítélve a gyerek nem lehetett sokkal idősebb egy évesnél. Az orvosszakértő majd mond pontosabbat is, de szüksége lesz egy kis időre.

Lily nyelt egyet, bár ez nem segített eltüntetni a szájából az undorítóan kesernyés ízt, amit azóta érzett, hogy Matteo felhívta. Minden halál szörnyű, de egy gyereké főleg.

– De mégis hogy kerültek ők is ide? Mintha a nagyanyám kertje valami rohadt temető lenne! – bukott ki belőle az indulat.

Matteo vetett egy pillantást a helyszínelőkre, aztán a ház felé biccentett.

– Beszéljünk bent.

Lily legelső reakciója erre az ellenkezés volt. Nem vette ugyanis túl jó néven, hogy Raffaele mindig, Matteo pedig időnként úgy kezelte, mintha nem nyomozó lenne, hanem egy kis nebáncsvirág, akit mindentől meg kell óvni.

– Idekint is tökéletesen tudunk beszélni – jegyezte meg hűvösen. – El tudom viselni a sír látványát, nem fogok összeomlani.

Matteo egy hosszú pillanatig némán vizslatta, csak utána szólalt meg.

– Nekem nem kell bizonygatnod, hogy kemény fából faragtak, Lily. Tudom, hogy nem omlassz össze. Én viszont meginnék egy kávét, mert úgy fest, hosszú éjszaka vár rám.

Lily azonnal elszégyellte magát. Úgy látszik, kezd túl tüskés lenni.

– Félreértettelek, sajnálom – motyogta. – Menjünk be, főzök neked kávét. – Elindult a ház felé, Matteo pedig követte.

A konyhában makulátlan rend uralkodott. Lily, mivel a kertet és az életét beborító káoszt nem bírta megszüntetni, odabent takarított mániákusan, de persze ettől nem lett jobb semmi. A megszállott rendrakás ritkán megoldás a gondokra.

Nem kellett megkérdeznie Matteótól, hogyan issza a kávéját, hiszen pontosan tudta: hosszan, sok tejjel, cukor nélkül. A nyár elején történtek előtt sem voltak rosszban, de utána a férfi még gyakrabban bukkant fel nála. Valószínűleg neki is lelkifurdalása volt, esetleg Raffaele kérte meg, hogy nézzen rá sűrűbben, Lily nem tudta eldönteni, de Matteo az elmúlt hetek alatt a mostohabátyja haverjából átalakult a barátjává.

– Sajnálom, hogy rád förmedtem odakint – mormolta Lily. A szeme sarkából látta, hogy Matteo legyint.

– Nem számít. Érthető, hogy ki vagy bukva az újabb holttestek miatt.

– Nem vagyok kibukva! – csattant fel Lily, aztán szégyenkezve konstatálta, hogy a keze enyhén remeg, miközben kibányássza a kávékapszulát a tartóból, és a kávéfőzőbe pottyantja. Talán mégis ki van bukva… – Tényleg borzalmas – ismerte be.

– Nem muszáj részt venned a nyomozásban. – Matteo a pultnak dőlt a kávéfőző másik oldalán. – Jövő hét végén úgyis vissza kell menned Londonba, és van egy olyan érzésem, hogy ez az ügy addig nem fog megoldódni.

– Úgy gondolod, nehéz lesz azonosítani őket? – kapta fel Lily a fejét.

Matteo kinézett az árnyékok szabdalta verandára, és hosszan felsóhajtott.

– Az egyik kollégám már átnézte a környéken eltűntek aktáit. Ha feltételezzük, hogy egy anyáról és a gyermekéről van szó, akkor nincs egyezés.

Lily torkát újra elöntötte az epe, de igyekezett nem foglalkozni vele. Tejet melegített a mikróban, beleöntötte a lefőtt kávéba, aztán a férfinak nyújtotta a csészét.

– Szerinted őket is Fabio ölte meg?

– Valószínűleg igen. Elég kicsi esélyt látok arra, hogy két gyilkos is pont a nagyanyád kertjében temesse el az áldozatait.

– Nem kellett volna megölnöm Fabiót… Akkor most lennének válaszaink.

– Ez hülyeség, Lily! – tiltakozott Matteo vehemensen. – Önvédelem volt. Ha nem ölöd meg, akkor ti haltok meg Raffaele-lel. Kikérdezzük újra a feleségét és az alkalmazottait. Rá fogunk jönni, mi történt, maximum egy kicsit lassabban.

– Jó, amíg még itt vagyok, mindenben segítek.

– Biztos ezt akarod? – Matteo ivott a kávéjából, közben homlokráncolva figyelte.

– Mégiscsak a nagyanyám kertjében temették el őket. – Lily kipillantott az ablakon a kert végében álló cseresznyefára. – Neked egyébként nem tűnik furcsának, hogy ennyi különbség van a két sír között? Az egyik a ház mögött volt, a másik jóval távolabb, az út mellett. Az egyik sekély, a másik mélyebb.

– Mintha az elsőnek megtalált holttestnél kapkodott volna – biccentett Matteo. – Ennél a második sírnál pedig, hiába van az út mellett, volt ideje elég mélyre ásni, ami azt jelenti, hogy sokkal jobban eltervezett mindent.

– Ez a mostani sír kétségkívül a régebbi. Feltételezhetjük, hogy ez volt Fabio első gyilkossága, vagy legalábbis jóval korábbi, mint a másik. Lehet, hogy emiatt volt körültekintőbb. Olyasmit csinált, amit még nem, és jobban félt, hogy lebukik. A ház mögötti sírnál már nem félt annyira, azért nem vesződött vele sokat – mormolta Lily, aztán elszakította a tekintetét a cseresznyefáról, és felnézett Matteóra. – Tényleg segíteni szeretnék.

Matteo letette a poharát, és komoly pillantást vetett rá.

– Ezt nem tartom jó ötletnek, Lily. Ugyan sosem beszélsz róla, de tisztában vagyok vele, mennyire megviselt, ami júniusban történt. És nem – emelte fel a kezét, amikor Lily közbe akart szólni –, ez nem jelenti azt, hogy gyengének tartalak. Csak tudom, hogy még messze nem vagy túl rajta. Jobb lenne, ha nem ugranál fejest ebbe az újabb ügybe, mert talán csak tovább rontana a helyzeten.

Lily megvonta a vállát.

– Másfél hét múlva így is, úgy is munkába kell állnom Londonban, ahol nyilván fejest kell ugranom az épp aktuális ügybe.

– Akkor még ezalatt a másfél hét alatt pihenj! – Matteo arca még jobban elkomorodott. – Szarul vagy, Lily. Ne vedd félvállról!

Lily vissza akart vágni, tiltakozni akart, de elég nehéz volt úgy, hogy tudta, Matteónak igaza van. A nyár eleji események, hogy mind Raffaele, mind ő kis híján meghaltak, olyan mértékben az elevenébe vágtak, és annyira rátelepedtek, mint még soha egyetlen ügye sem korábban, kivéve talán az apja meggyilkolását.

Az apjával, Brian Boltonnal egy férfi után nyomozott épp, akinek jómódú felesége gyanús körülmények között hunyt el, miközben a férj örökölt mindent. Nem volt egyértelmű, hogy gyilkosság történt, Lily azonban meg volt róla győződve, hogy igen, és ezt nem is rejtette véka alá. A férj persze nem örült. Többször is megfenyegette őket, felbukkant a lakásuknál. Aztán egyszer nemcsak felbukkant, hanem le is lőtte az apját…

Lily tudta, hogy sosem fogja elfelejteni azt az estét, amikor hazaérve az apja vérbe fagyott holttestét találta az előszobában. És azt az indulatot sem, amikor másnap a Temzéből szedték ki a férj holttestét. Így még csak azzal sem vigasztalódhatott, hogy az apja gyilkosa élete végéig a börtönben rohad.

Valahogy mégis összekaparta magát, de most nehezebben ment, mint akkor. Mintha egy cserép lenne, amit egyszer már összetörtek, majd összeragasztottak, másodszorra viszont sokkal nehezebb újra összeilleszteni a darabokat. Lily nem is tudta, hogyan csinálja, azt viszont sejtette, hogy ha más nem, a munka segít. Hisz mindig abba temetkezett.

– Jobban érezném magam, ha tehetnék valami hasznosat – nézett Matteo szemébe.

A férfi, bár nagyon elégedetlennek tűnt, azért félig-meddig beleegyezően megvonta a vállát.

– Ahogy gondolod, de ha… – Nem tudta azonban befejezni a mondatot, ugyanis a bejárati ajtó kicsapódott, majd léptek dübörögtek a folyosón.

Lily azt hitte, valamelyik helyszínelő az. Megszokta, hogy az utóbbi időben a kertjében dolgozó zsaruk ki-be mászkálnak a házba, ám ezúttal nem egy rendőr jött be, hanem Raffaele bukkant fel az ajtóban.

A combja már többé-kevésbé meggyógyult, de néha még mindig kicsit sántított, főleg esténként, amikor egyébként is fáradt volt, ez azonban egy cseppet sem rontott a vonzerején, épp ellenkezőleg. Lily újra és újra kénytelen volt megállapítani, hogy ő a legjóképűbb férfi, akit ismer. Az ujjbegyei, mint mindig, most is bizseregtek, annyira bele akart túrni sűrű, hullámos, gesztenyebarna hajába, és annyira végig akart simítani a gyönyörű tetoválásokkal borított testén.

– Találtál bandát ma estére a Perlába? – nyögte ki, hátha azzal vissza tudja terelni a megfelelő mederbe csapongó gondolatait.