DAMON GALGUT

AZ ÍGÉRET

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Damon Galgut: The Promise, Chatto & Windus, 2021

© Damon Galgut, 2021

Hungarian translation © Mesterházi Mónika, 2022

Hungarian edition © Open Books, 2022

Fordította Mesterházi Mónika

Felelős kiadó Halmos Ádám

Felelős szerkesztő Déri Ákos

Olvasószerkesztő Ungár Péter

Borítóterv Rubik Ági (SUBMACHINE)

Műszaki szerkesztő Kovács Balázs Sándor

Elektronikus formátum
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-572-040-8

Ma reggel találkoztam egy nővel, akinek félig aranyból volt az orra. Egy Cadillacban utazott, a karjában egy majom. A sofőrje megállt, és a nő azt kérdezte: „Ön Fellini?” És ugyanezen a fémes hangján folytatta: „Miért van az, hogy a maga filmjeiben egyetlen normális ember sincs?”

Federico Fellini

Antoniónak és Petruchiónak
minden ügynöki, ínyenci és utazási munkáért

MAMA

Ahogy a fémdoboz bemondja a nevét, Amor tudja, hogy megtörtént. Egész nap feszült, fejfájós hangulatban van, mintha csak álmában figyelmeztette volna valami, csak nem emlékezne, hogy mi. Valami jel vagy kép a felszín alatt. Zavar a mélyben. Tűz a föld alatt.

De amikor hangosan kimondják, nem hisz a szavaknak. Behunyja a szemét, és a fejét rázza. Nem, nem. Nem lehet igaz, amit a nagynénje az előbb mondott. Senki nem halt meg. Ez csak egy szó, és kész. Nézi a szót, ott fekszik az íróasztalon, mint egy bogár a hátán, és nincs magyarázat.

Ez Miss Starkey irodájában történik, ahova a Tannoy-hangfalból szóló hang küldte. Amor olyan régóta várt erre a pillanatra, annyiszor képzelte el, mintha kész tény lenne. De most, hogy a pillanat valóban elérkezett, távolinak, álombelinek érzi. Nem történt meg, valójában nem. Különösen nem Mamával, aki mindig, mindig élni fog.

Sajnálom, mondja újra Miss Starkey, és nagy fogait vékony, összepréselt ajkai mögé rejti. Némelyik lány szerint Miss Starkey leszbikus, de nehéz elképzelni, hogy bárkivel bármilyen szexi dolgot csinálna. Vagy talán egyszer előfordult, és akkor örökre megundorodott tőle. Ezt a bánatot mindannyiunknak el kell viselnünk, teszi hozzá komoly hangon, miközben Tannie Marina reszket, és a szemét nyomkodja egy zsebkendővel, bár mindig is lenézte Mamát, és egyáltalán nem izgatja, hogy meghalt, ha nem is halt meg.

A nagynénje lemegy vele a földszintre, és odakint vár, mert Amornak vissza kell mennie a koleszba, hogy összecsomagoljon. Ebben a hét hónapban itt lakott, és várta, hogy megtörténjen, ami nem történt meg, és ennek az időnek minden pillanatában utálta ezeket a hosszú, hideg szobákat a linóleumpadlójukkal, de most, hogy mennie kell, mégsem akaródzik indulni. Nem akar mást, mint ledőlni az ágyára, elaludni, és soha, soha fel nem ébredni. Mint Mama? Nem, nem mint Mama, mert Mama nem alszik.

Lassan beteszi a ruháit a bőröndbe, aztán lecipeli az iskola főépületének bejáratához, ahol a nagynénje áll, és a halastavat nézi. Az ott jó kövér, mondja épp, és a mélyére mutat, láttál már ilyen nagy aranyhalat? És Amor azt feleli, még nem, bár nem is látja, melyik halra mutat a nagynénje, és az egész amúgy sem valóságos.

Mikor beül a Cressidába, az sem valóságos, és miközben végigsuhannak az iskola kanyargós felhajtóján, a kocsi ablakából is álmot lát. A zsakaranda fák mind virágoznak, az élénkbíbor bimbók rikítóak és idegenek. A saját hangja is visszhangos, mintha valaki más beszélne, amikor a főkapunál jobbra fordulnak, nem balra, és hallja, ahogy megkérdezi, hova mennek.

Hozzánk, mondja a nagynénje. Elhozzuk Ockie nagybátyádat. Tegnap rohannom kellett, amikor, tudod, amikor történt.

(Nem történt.)

Tannie Marina oldalt pillant a szűk, szemfestékkel keretezett szemével, de a lány most sem reagál. A nagynéni csalódása szinte tapintható, akár egy diszkrét fingás. Elküldhette volna Lexingtont is, hogy hozza el Amort az iskolából, de inkább maga jött, mert szeret vészhelyzetekben segíteni, ezt mindenki tudja. Kabuki-sminkes, kerek arca mögött éhezik a drámára, a pletykára és az olcsó látványosságra. A tévében mutatott vérontás és árulás is valami, de most a való élet kínált konkrét, izgató lehetőséget. A rettenetes hírt, amit az igazgatónő előtt hozott nyilvánosságra! De az unokahúga, a hasznavehetetlen kövér pacni alig szól egy szót. Komolyan, valami baj van ezzel a gyerekkel, Marina már máskor is megfigyelte. A villámlás tehet róla. Ehh, kár, soha nem lett utána ugyanolyan.

Vegyél egy piskótát, mondja rosszkedvűen a nagynénje. Ott vannak a hátsó ülésen.

De Amor nem kér piskótát. Nincs étvágya. Tannie Marina mindig süt mindenfélét, próbálja megetetni az emberekkel. A nővére, Astrid azt mondja, azért, hogy ne csak ő legyen kövér egyedül, és igaz is, hogy a nagynénjük két szakácskönyvet is írt uzsonnafalatkákról, amik az ilyen idősebb fehér nők körében népszerűek, és manapság nagyon hasznosak.

Hát, tűnődik Tannie Marina, legalább könnyű beszélgetni a gyerekkel. Nem szakít félbe, nem vitázik, és olyan benyomást kelt, mint aki figyel, több nem is kell. Nem hosszú az út az iskolától Menlo Parkig, ahol Laubscherék laknak, de ma kinyúlik az idő, és Tannie Marina végig érzelmes afrikánszul beszél, a hangja halk és bizalmas, tele van kicsinyítőkkel, bár az indítékai nem jóságosak. A szokásos dolgokról van szó, hogy Mama elárulta az egész családot, amikor vallást váltott. Helyesebben, visszatért a régi vallásához. Hogy zsidó! Amor nagynénje az utóbbi fél évben elképesztően emelt hangon beszélt erről, amióta Mama megbetegedett, de mégis mit kezdhetne ezzel Amor? Gyerek, nincs hatalma, és különben is, mi a gond azzal, ha valaki visszatér a saját vallásához, ha kedve tartja?

Próbál nem odafigyelni, inkább valami másra koncentrál. A nagynénje kis fehér golfkesztyűt vesz a vezetéshez, ez valami finomkodás, ki tudja, honnan, talán csak a kórokozóktól fél, és Amor a kezei fakó alakjára fókuszál, ahogy a kormányon mozognak. Ha a nagynénje kezére tud fókuszálni, a formájukra, a rövid, tömpe ujjakra, akkor nem kell odafigyelnie, hogy mit mond a száj a kezek fölött, és akkor nem lesz igaz. Csak egy valami igaz, a kezek, és hogy én a kezeket nézem.

…Az az igazság, hogy anyád azért hagyta ott a holland református egyházat, és tért vissza ahhoz a zsidó dologhoz, hogy bosszantsa az öcsémet… Hogy ne temessék a tanyára, a férje mellé, ez a valódi oka… Van helyes út és téves út, és sajnálom, hogy ezt kell mondanom, de anyád a téves utat választotta… Na mindegy, sóhajt Tannie Marina, ahogy megérkeznek a házhoz, reménykedjünk, hogy Isten megbocsát neki, és most már békében van.

Leparkolnak a kocsifelhajtón, a gyönyörű zöld, bíbor és narancssárga csíkos ponyvatető alá. Azon túl fehér Dél-Afrika körképe, a piros burkolótéglából épült, palatetős kertvárosi családi házak és körülöttük a kiégett kertek sánca. Egy nagy, barna gyepen egy mászóka árválkodik. Beton madárfürdető, egy játékházikó és egy hinta, elfelezett kamionkerékből. Ahol talán te is felnőttél. Ahol az egész kezdődött.

Amor követi a nagynénjét, nem egészen a talajon, pár centivel fölötte, szédülős kis távolság választja el a dolgoktól, ahogy a konyhaajtó felé tart. Odabent Oom Ockie épp konyakos kólát kever magának, ma délelőtt a másodikat. Nemrég ment nyugdíjba közalkalmazotti állásából, a Vízügyben volt műszaki rajzoló, és most fásultan telnek a napjai. Rémülten ébred bűntudatra, amikor a felesége tetten éri, hogy a nikotinsárga bajszát szopogatja. Órái lettek volna, hogy rendesen felöltözzön, de még mindig tréningnadrágban van, golftrikóban és papucsban. Nehézkes ember, gyér haját pomádéval fésüli oldalt a koponyáján. Nyirkosan megöleli Amort, ami mindkettejüknek elég kínos.

Sajnálom, ami anyáddal történt, mondja.

Ó, köszönöm, mondja Amor, és azonnal sírva fakad. Egész nap sajnálni fogják az emberek, mert az anyjából az a szó lett? Csúnyának érzi magát, amikor sír, olyan, mintha egy paradicsom repedne fel, és úgy gondolja, el kell tűnnie, ki ebből a rémes kis szobából, a parketta, az ugató palotapincsi és a nagynénje meg a nagybátyja szögként szúró tekintete elől.

Elsiet Oom Ockie opálos akváriuma mellett, végig a folyosón, amelynek falait az ekkoriban és errefelé divatos rücskös vakolat borítja, ki a fürdőszobába. Nem kell hosszan taglalni, hogyan mossa le a könnyeit, elég megemlíteni, hogy miközben szipog még, kinyitja az orvosságos szekrény ajtaját, és benéz, ahogy minden lakásban szokta, ahol látogatóban jár. Néha érdekes dolgokat talál, de ezek a polcok tele vannak lehangoló cikkekkel, például fogporral meg aranyérkenőccsel. Aztán bűntudatot érez, amiért benézett, és hogy feloldozást nyerjen, meg kell számolnia minden polcon a tárgyakat, és kellemesebb sorba rendezni őket. Aztán arra gondol, hogy a nagynénje észre fogja venni, és visszarendezi őket.

Mikor visszamegy a folyosón, megáll az unokatestvére nyitott hálószobaajtajában. Wessel Tannie Marina legkisebb gyereke, és az egyetlen, aki még itthon lakik. Már huszonnégy éves, de amióta leszerelt, semmi mást nem csinál, csak otthon ücsörög, és a bélyeggyűjteményét rendezgeti. Nyilvánvalóan valami baja van, azért nem akar kilépni a világba. Depressziós, mondja róla az apja, az anyja meg azt mondja, keresi az útját. De Papa azon a véleményen van, hogy az unokaöccse lusta, és el van kényeztetve, és inkább munkára kellene fogni.

Amor nem szereti az unokatestvérét, és most különösen nem, azokkal a nagy, tompa kezeivel, a fazékformára nyírt hajával, meg amiért olyan gyanúsan ejti az s-eket. Wessel amúgy sem néz senkinek a szemébe, de most szinte észre se veszi az unokatestvérét, mert a bélyegalbuma ott van kinyitva az ölében, és egy nagyítón keresztül vizsgálja a gyűjteménye egyik kedvenc darabját, a dr. Verwoerd emlékét őrző hármas sorozatot, amit pár hónappal a nagy ember meggyilkolása után bocsátottak ki.

Mit csinálsz itt?

Anyád hozott el az iskolából. Aztán eljött apádért meg ennivalóért.

Ó. És most hazamész?

Igen.

Sajnálom, ami anyáddal történt, mondja az unokatestvére, és végre ránéz. Amor nem tehet róla, megint sírni kezd, és a ruhaujjába törli a könnyeit. De Wessel már a bélyegeire figyel.

Nagyon szomorú vagy? kérdi üres hangon, és most se néz fel.

Amor megrázza a fejét. Ebben a pillanatban igaz, mert nem érez semmit, csak űrt.

Szeretted?

Persze, mondja. De még a kérdésre adott válaszára se mozdul meg semmi odabent. Amor tűnődik, igazat mondott-e.

Fél óra múlva már Ockie régi Valiantje hátsó ülésén ül. A nagybátyja, aki a templomi ünneplőjében van, barna nadrágban és sárga ingben, fényes cipőben, elálló fülekkel ül előtte a sofőrülésen, a cigarettája füstje ábrákat rajzolgat a szélvédőre. Mellette a felesége, aki rendbe szedte magát, befújta magát Je T’aime-mel, és egy szatyorban elhozott a konyhából mindenfélét a sütéshez. Most épp a temető mellett hajtanak el, a város nyugati peremén, ahol egy kis csoport áll egy földbe ásott gödör körül, és a közelben van a zsidó temető is, ahol nagyon hamar, de nem, erre ne gondolj, és ne nézd a sírokat, bár akaratlanul is megláttad már a feliratot, hogy merre van a Hősök Temetője, de kik a hősök, soha senki nem magyarázta el, vajon most már Mama is hős?, erre se gondolj, és már ereszkedtek is a beton, a kocsimosók és túloldalt a piszkos lakótelepek rémes övezetébe. Ha a szokásos úton haladtok, hamarosan elhagyjátok a várost, de ma nem mehettek a szokásos úton, mert az Atteridgeville-en át vezet, és abban a negyedben most zavargások vannak. Minden negyedben zavargások vannak, mindenütt erről pusmognak, hiába függ a szükségállapot sötét felhőként a táj fölött, és hiába cenzúrázzák a híreket, a hangulat kicsit mindenütt szikrázik, kicsit riadt, és semmi nem hallgattatja el a felszín alatt elektrosztatikus zörejként folyamatosan duruzsuló hangokat. De kinek a hangjai, és most miért nem halljuk őket? Sss, majd meghallod, ha figyelsz, ha egy kicsit is odafigyelsz.

…Mi vagyunk az utolsó védőbástya ezen a kontinensen… Ha Dél-Afrika elesik, Moszkva pezsgőt bont… Tisztázzunk valamit: a többségi kormányzás a kommunizmust jelenti…

Ockie kikapcsolja a rádiót. Nincs kedve a politikai beszédekhez, sokkal szebb a tájat nézni. Elképzeli, hogy ő az egyik Voortrekker ős, amint az ökrös szekerén lassan gördül a tájba. Igen, vannak, akik kiszámíthatóan álmodnak. Ockie, a bátor pionír, ahogy a síkság fölött lebeg. Odakint elhalad a barna-sárga vidék, minden száraz, kivéve, ahol egy folyó vág át rajta, a Highveld hatalmas égboltja alatt. A tanya, mert így nevezik, bár ép ésszel egyáltalán nem lehet tanyának nevezni, egy ló, néhány tehén meg csirkék és birkák, odakint van az alacsony lankák és völgyek közt, a Hartbeespoort-gát felé félúton.

Egyik oldalt, a kerítésen túl meglát egy csoport férfit, akik fémdetektorral a kezükben figyelik, ahogy néhány helybeli fiú gödröket ás a földbe. Valamikor ez az egész völgy Paul Krugeré volt, és ma is él a legenda, hogy a búr háborús aranypénzből kétmillió búr fontot valahol itt ástak el, ezek alatt a kövek alatt. Úgyhogy erre ásnak, arra ásnak, vadásznak a múlt kincsére. Mohóság, de Ockie ettől is nosztalgikusan áthevül. Az én népem vitéz, kitartó csapat, túlélték a briteket, és túl fogják élni a kaffereket is. Az afrikánerek külön nép, ebben komolyan hisz. Nem érti, Manie-nek miért kellett elvennie Rachelt. Az olaj nem keveredik vízzel. Látszik a gyerekeiken, csupa balfasz, mind egy szálig.

Ebben a benyomásukban legalább harmónia van közte és a felesége között. Marina sosem szerette a sógornőjét. Semmi nem stimelt ebben az elrendezésben. Miért nem tudott az öccse a sajátjai közül nősülni? Hiba volt, mondta aztán, márpedig az ember megfizet a hibáiért. Manie mindig is a hülyeségig makacs volt. Hogy szembeforduljon a családja elvárásaival egy ilyen illető kedvéért, aki hiú és büszke, és a végén persze dobta. A szex miatt. Mert Manie nem tudta megtartóztatni a kezét. Marinát az efféle tevékenység sosem izgatta nagyon, kivéve akkor egyszer, Sun Cityben a szerelővel, na de csitt, ezt ne hozd most elő. Mindig is ez volt az öcsém veszte, amióta borotválkozni kezdett, egy kis bakkecske lett, jól érezte magát, és bajt okozott, amíg el nem követte ezt a hibát, és aztán minden megváltozott. És a hiba most valahol távol van, a katonai szolgálatát tölti. Reggel neki is küldtek értesítést, de csak holnap érkezik haza.

Anton csak holnap lesz itthon, mondja Amornak, aztán igazítani kezdi a rúzsát a napellenző tükrében.

Rossz irányból érkeznek a leágazáshoz, és Amornak ki kell szállnia, hogy kinyissa a kaput és becsukja a kocsi után. Aztán végigdöcögnek egy göröngyös, kavicsos úton, a kövek helyenként felpattognak, fémesen karistolják az alvázat. A zaj valahogy felerősödik, Amor úgy érzi, belé harap. A fejfájása élesedik. Amikor kint jártak a nyílt úton, megjátszhatta, hogy nincs sehol, csak úgy sodródik. De most minden érzéke azt mondja, hogy mindjárt megérkeznek. Nem akar bemenni a házba, mert ha bemegy, akkor nyilvánvalóvá válik, hogy valami megtörtént, hogy valami megváltozott az életében, és soha nem változik vissza. Amor nem akarja, hogy a kavicsút azt csinálja, amit csinál, hogy bemegy a villanyoszlopok közé és a koppie{1} felé tart, nem akarja, hogy felmenjen a bukkanón, nem akarja meglátni a házat a túloldalán, a völgyben.

Sosem szerette túlzottan. Eleve fura kis hely, már amikor a nagyapja megvette is, hiszen ki építkezne ilyen stílusban itt a vad bozótban? De aztán mikor Oupa megfulladt a gátnál, és Papa megörökölte, további szobákat kezdett hozzáépíteni, meg külső épületeket, amiknek egyáltalán nem volt stílusuk, bár ő népiesnek nevezte őket. Nem volt logika a terveiben, de Mama szerint ezzel akarta eltakarni az eredeti art decót, mert nőiesnek tartotta. Ugyan már, baromság, mondta Papa, én praktikusan közelítek a dolgokhoz. Elvégre tanya, nem fantazmagória. De nézd meg, mi lett a végén. Egy nagy vegyesfelvágott, huszonnégy külső ajtóval, amiket mind be kell zárni éjszakára, egyik stílus a másik nyakán. Úgy tanyázik itt kint a veld{2} közepén, mint egy részeg, aki fura ruhákat vett magára.

De, gondolja Tannie Marina, akkor is a miénk. Ne a házat nézd, gondolj a földre. Hasznavehetetlen talaj, csupa kő, semmit nem tudtok vele kezdeni. De akkor is a családunké, senki másé, és ebben erő van.

És legalább, mondja fennhangon Ockie-nak, a feleség már kikerült a képből.

Aztán, szent isten, eszébe jut, hogy a gyerek ott ül a hátsó ülésen. Vigyáznod kéne, mit beszélsz, Marina, különösen a következő pár napon, amíg a temetés meg nem lesz. Beszélj angolul, az fegyelmezni fog.

Ne érts félre, mondja Amornak. Tiszteltem az anyádat.

(Nem, nem tisztelted.) De Amor ezt nem mondja ki. Nagyon megdermedt a kocsi hátuljában, bár most már kezdenek lassítani és megállni. Ockie-nak a felhajtón távolabb kell parkolnia, mivel túl sok az autó a ház előtt, többnyire ismeretlen kocsik, mit keresnek itt? Máris érződik az emberek és az események befelé húzó hatása, a szív Mama-formájú gödrébe. Ahogy Amor kiszáll, és egy puffanással bevágja a kocsi ajtaját, meglát egy bizonyos kocsit, egy hosszú sötétet, és a világ súlyossága még elviselhetetlenebb. Ki vezeti azt a kocsit, és miért áll a mi házunk előtt?

Megmondtam azoknak a zsidó embereknek, hogy ne vigyék még el, jelenti be Tannie Marina. Hogy elköszönhess édesanyádtól.

Amor először nem érti. Krcs, krcs, krcs, mondja a kavics. Az utcai ablakon át Amor egy csoportot lát a szalonban, sűrű ködöt alkotnak, és a közepén van az apja, előrehajol egy széken. Sír, gondolja Amor, aztán az jut eszébe, Nem, imádkozik. Sír vagy imádkozik, manapság nehéz megállapítani Papánál.

Aztán megérti, és arra gondol, Nem tudok bemenni. A sötét kocsi sofőrje azért vár odabent, hogy el tudjak köszönni anyámtól, én meg nem tudok bemenni az ajtón. Ha bemegyek az ajtón, igaz lesz, és az életem nem lesz többé a régi. Úgyhogy odakint húzza az időt, miközben Marina fontoskodva kopog előre a sütéshez szükséges zacskóival, Ockie mögötte csoszog, aztán Amor ledobja a bőröndjét a lépcsőre, és elszáguld a ház oldala mentén, el a villámhárító meg a gáztartályok beton falmélyedése mellett, hátul a belső udvaron át, ahol Tojo, a németjuhász alszik a napon, bíbor golyói kilátszanak a lába közül, át a gyepen, el a madárfürdető és a gyapotfa mellett, az istálló épületei és mögöttük a munkások kunyhói mellett, rohan a koppie felé.

Hova lett? Az előbb még itt volt mögöttünk.

Marina nem tudja elhinni, mit csinált ez az átkozott bolond lány.

Ja, erősíti meg Ockie, és aztán mohó együttműködéssel megismétli. Ja!

Ehh, majd visszajön. Marinának nincs kedve a kényeskedéshez. Vigyék el ezek az emberek a szegény nőt most rögtön. A gyerek nem élt a lehetőségével.

A hosszú kocsi sofőrje, Mervyn Glass már két órája a konyhában üldögél a kipájában, várja, mit parancsol a dirigáló nő, a hozzá tartozó testvére, aki most azt mondja neki, hogy indulhatnak. Nagyon bonyolult család, nem tudja eldönteni, mi folyik itt, de nem látszik rajta, hogy bánná. A tiszteletteljesen hallgatás és a várakozás a munkája lényegéhez tartozik, és Mervyn Glass szert tett arra a képességre, hogy mélységes nyugalmat árasszon, miközben semmit nem érez belőle. A lelke mélyén ő dühöngő alkat.

Most talpra ugrik. A segítőjével együtt elindulnak, hogy az emeleti hálószobából eltávolítsák az elhunyt földi maradványait. Ehhez egy hordágy és egy hullazsák is tartozik, és végezetül a házastárs szívfájdalmának kitárulkozása, aki a halott felesége felé kapkod, és könyörög neki, hogy ne menjen, mintha a nő a saját akaratából távozna, és meg lehetne győzni, hogy gondolja meg magát. Nem mintha szokatlan lenne, Mervyn bárkinek szívesen elmondja, ha megkérdezik. Sokszor látta már az egészet, beleértve azt a különleges vonzerőt is, amit egy holttest gyakorol, ahogy magához vonzza az embereket. Holnapra mindez megváltozik, a tetem már nem lesz ott, és az állandósult hiányát eltakarják a tervek, az intéznivalók, az emlékezés és az idő. Igen, holnapra. Az eltűnés azonnal megkezdődik, és bizonyos értelemben sosem ér véget.

De időközben itt van a tetem, a rettentő, velős üzenete, ami mindenkit emlékeztet, még akiket a halott nő nem izgatott, azokat is, márpedig ilyen mindig akad, hogy egy nap ők is itt fognak feküdni, épp, mint ő, mindenből kifosztva, puszta formaként, amely képtelen magára tekinteni. És a tudat megrökönyödik önnön hiányától, nem tud magára mint nem gondolkodóra gondolni, ez a leghidegebb űr.

Szerencsére nem súlyos a test, a betegség kivájta, és könnyű levinni a lépcsőn, és át azon a cseles kiszögellésen odalent, meg a konyhába vezető folyosón. Hátul kell kivinni, parancsolja a dirigáló nővér, a ház fala mentén, ne vigyék el a vendégek előtt. Ha a látogatók tudatában vannak ennek a végső távozásnak, akkor csak attól, ahogy a hosszú kocsi indít odakint, a motor hangja elhaló vibráció a levegőben.

Tehát Rachel elment, igazán elment. Terhes menyecskeként érkezett ide húsz évvel ezelőtt, és azóta se távozott, de többé nem sétál vissza az ajtón.

A halottaskocsiban, akarom mondani, a halottas házban apadt valamennyit a ki nem mondott szorongás, még ha az emberek nem tudják is pontosan, miért, és szavakkal aligha mondta ki bárki. A legtöbbször különben is a szavak térítik el a félelmet, Hozhatok neked még egy csésze teát? Megkóstolod a piskótámat?

Marina beszél, persze, nagyon rátermetten önti az olajos kifejezéseket a kavargó mélységek fölé, amelyek azzal fenyegetnek, hogy kicsapnak. Miközben a nyakláncát csavargatja.

Nem, nem vagyok éhes.

Ez pedig Manie, a sokkal fiatalabb öccse, aki olyan a szemében, mint egy bagoly, egy kis bagoly, akit egyszer gyerekkorában talált, és megtartott.

Na, gyere, igyál egy kis teát. Kiszáradtál a sok sírástól.

Jaj, kérlek, kérlek, kérlek, mondja Manie olyan hevesen, hogy az már haragnak hallatszik, bár lehet, hogy nem őhozzá beszél.

Mi történt azzal a bagollyal? Valami rossz, emlékszik vissza Marina, bár nem tudja igazán helyhez kötni.

Soha többé nem iszom teát, mondja Manie.

Ehh, feleli ingerülten Marina, ne beszélj hülyeségeket.

Nem érti, hogy a felesége halála miért érinti ilyen rosszul, az a nő már fél éve haldoklott, Manie-nek bőven volt ideje felkészülni erre a napra. De feslik, mint a szvettere alja, Marina megfigyelte, hogy az öccse tépkedi a szálat.

Hagyd abba, szól rá. Vedd le, add oda, majd én megjavítom.

Manie tompán engedelmeskedik. Marina elveszi, és elindul tűt meg cérnát keresni. Ha Rachel egyáltalán tart ilyesmit. Tartott. A néma helyesbítés jó érzés, mint mikor egy merev ízület a helyére ugrik. Rachel már mindig múlt időben lesz.

Manie didereg a szvettere nélkül, bár a tavaszi nap meleg. Valaha felenged még? Amíg Rachel élt, soha nem volt ilyen vadul szüksége rá, mint épp most, és a hiánya olyan, mintha valami acélos hideg lenne odabent. Rachel tudta, hogyan jut el ahhoz a legbensőbb részemhez, oda szurkálta a kis késeit. Nem tudnám megmondani, mi a különbség a gyűlölet és a szeretet között, ennyire közel álltunk. Két egymásba tekeredett fa, a gyökereik egymásba fonódnak, mint a sors. Ki ne akarna elmenekülni? De csak Isten ítélhet meg engem, csak Ő tudja! Bocsáss meg, Istenem, mármint Rachel, a testem gyarlóbb, mint másoké.

Megint sír. Marina a szoba túloldaláról nézi. Végül is talált varrószereket egy fiókban, és letelepedett egy sarokba, ahonnan figyelheti a ház forgalmát, miközben látványosan segít. Varr és süt, ügyes keze van. Mégis annyira elvonja a figyelmét, amikor a férje egy újabb itallal a kezében megy el mellette, hogy megböki az ujját a tűvel.

És ekkor a semmiből eszébe jut, mi történt a bagollyal. Ehh, kár. Azokat a fehér tollakat belepte a vér.

Khm, figyellek, kiáltja oda Ockie-nak.

De a férje már továbbsodródott, a bajszának konyakíze van, közben azt gondolja, Fogdbe, ki vagy te? Egy pillanatra el is felejtette, miért van itt, úgyhogy a szalonban egy férfitól megkérdi, Jól mulat?

Hogy? kérdezi a férfi.

De Ockie közben összeszedte magát, és előre-hátra ingázik a talpán. Tudja, az adott körülmények közt, mondja.

A férfi, akivel beszél, a holland református egyház segédlelkésze. Ez a magas és ideges segédlelkész a hangsúlyos ádámcsutkájával az elmúlt évben, mindenki más tudtán kívül, szinte teljesen elvesztette a hitét. Úgy érzi, egy tüskés pusztaságban bukdácsol, következésképp rengeteget mosolyog. Ebben a pillanatban is, ahogy Ockie hozzá fordul, magában mosolyog, és épp ezen a kérdésen tűnődik, hogy már semmiben nem hisz többé, és bűntudatosan rezzen össze, mikor megszólítják.

Amor a szalon tolóablakán át látja őket, a nagybátyját és a kételkedő prédikátort. A koppie tetejéről látja a ház egész homlokzati részét, minden ablak kirakatban van, ezért is szeret itt ülni, bár egyedül nem lenne szabad. A földszinten soha nem volt ilyen forgalmas az élet, megtöbbszörözött emberalakok mozognak, mint játékfigurák egy játéképületben. De Amor nem őket figyeli. Csak egyetlen ablakot figyel, az emeleten, balról a harmadikat, és arra gondol, Ott van bent. Ha lemegyek a koppie-ról, és fel a lépcsőn, ott lesz a szobájában, és rám vár. Mint mindig.

És lát is valakit, aki odabent mozog. Női alak, sürög-forog. Ha félig behunyja a szemét, el tudja képzelni, hogy tényleg az anyja az, a teste újra erős és egészséges, eltakarítja a gyógyszereket az ágya mellől. Már nincs rájuk szükség. Mama újra jobban van, az idő visszafordult, a világ rendje helyreállt. Ilyen egyszerűen.

De tudja, hogy csak képzeleg, és az a valaki a szobában nem Mama. Hanem Salome, természetesen, aki mindig is itt volt a tanyán, legalábbis olyan érzés. A nagyapám mindig így beszélt erről, Ó, Salome, őt a földdel együtt szereztem.

Állj meg egy pillanatra, és figyeld, ahogy leveszi a lepedőt az ágyról. Termetes, komoly asszony, használt ruha van rajta, amit Mamától kapott évekkel ezelőtt. A hajára fejkendőt kötött. Mezítláb van, a talpa repedezett és piszkos. A kezén is foltok vannak, számtalan ütközés horzsolása és hege. Elvileg ugyanannyi idős, mint Mama, negyven, bár többnek néz ki. Nehéz volna pontos számmal megmondani. Az arcán nem sok látszik, úgy hordja az életét, mint egy maszkot, mint egy faragott képet.

Bizonyos dolgokat viszont tudsz, mert láttad őket. Salome Mamát is ugyanazokkal a személytelen mozdulatokkal gondozta az utolsó betegségében, ahogy a házban söpör és takarít, és mossa a benne élő emberek ruháit, ugyanúgy öltöztette és vetkőztette, segített neki mosdani egy vödör forró vízzel és egy puha ruhával, segített neki kimenni a vécére, igen, sőt a seggét is kitörölni helyette az ágytál használata után, feltörölte a vért, a szart, a húgyot, a gennyet, mindent elvégzett, amit a saját családja nem akart, mert piszkos, vagy túl intim, Majd Salome megcsinálja, azért fizetjük, nem? Ő volt ott Mamával, amikor meghalt, közvetlenül az ágya mellett, bár őt valahogy senki nem látja, a jelek szerint láthatatlan. És amit Salome érez, az is láthatatlan. Megmondták neki, Takarítson fel itt, mossa ki a lepedőket, és engedelmeskedik, feltakarít, kimossa a lepedőket.

De Amor látja az ablakon át, tehát mégse láthatatlan. Egy emléken gondolkodik, amit mostanáig nem értett, egy délután történt, alig két hete, ugyanabban a szobában, Mamával és Papával. Elfelejtették, hogy ott vagyok a sarokban. Nem láttak, olyan voltam nekik, mint egy fekete nő.

(Megígéred, Manie?

Kapaszkodott belé, a csontváz kezeivel szorongatta, mint egy horrorfilmben.

Ja, rendben.

Mert tényleg azt akarom, hogy legyen valamije. Azok után, amit megtett.

Értem, mondja Papa.

Ígérd meg, hogy megteszed. Mondd ki.

Ígérem, mondja Papa olyan hangon, mint akit fojtogatnak.)

Amor most is látja a képet, ahogy a szülei összefogódznak, mint Jézus és az Anyja, a kapaszkodás és a sírás rettenetes, szomorú csomójában. A hang valahol másutt van, magasabban és külön, a szavak csak most jutnak el Amorhoz. De végül megérti, kiről beszéltek. Persze. Nyilvánvaló. Jaaj!

Amor azon a helyen ül, ahol szeret, a sziklák közt, a kiégett fa előtt. Ahol akkor voltam, amikor lecsapott a villám, ahol majdnem meghaltam. Bumm, az égből fehér tűz zuhant. Mintha Isten rád mutatott volna, mondja Papa, de honnan tudná, nem is volt ott, amikor történt. Az Úr haragja olyan, mint a bosszú tüze. De nem égtem meg, ellentétben a fával. Csak a lábam.

{1} szirt (afrikánsz)

{2}  mező, föld, terület (afrikánsz)