Ahhoz, hogy a GFK sorozat új könyveit gyorsabban kiadhassuk, a segítségedre és támogatásodra van szükségünk. Kérjük, írj véleményt, terjeszd a hírünket a közösségi médiában! Minél többen vásárolják meg a könyveinket, annál hamarabb tudunk újakat elérhetővé tenni.

Köszönjük!

Szeretnél elsőként értesülni legújabb sci-fi és fantasy regényeinkről? Iratkozz fel hírlevelünkre! Kuponkódok, akciók, hírek csak itt! Legyél te az első, aki értesül új kiadványainkról! Hírlevél feliratkozás itt:

Látogass el Facebook-oldalunkra, ahol találkozhatsz régi és új szerzőinkkel. Nézd meg az új könyvborítókat, és barátkozz más sci-fi rajongókkal!

Keress minket a közösségi média oldalain!

Facebook:

/GalaktikaMagazin

Instagram:

/galaktikamagazin

Twitter:

/galaktika_hu

Vásárold meg könyveinket min. 25% kedvezménnyel a galaktikabolt.hu -n!

A fordítás alapját képező kiadás:

C. J. Cooke

The Ghost Woods

Harper Collins, 2022

Sorozatszerkesztő:

Burger István

Irodalmi szerkesztő:

Dr. Mund Katalin

Műfordító:

F. Nagy Piroska

Olvasószerkesztő:

Fehér Katalin

Borító:

Varga Balázs

ISBN 978-963-551-147-1

ISSN 0238-3063

Kiadó: Metropolis Media Group Kft.

© 2022, C. J. Cooke

© Hungarian translation 2023, F. Nagy Piroska

© Hungarian edition 2023, Metropolis Media Group

www.galaktika.hu

Felelős kiadó a Kft. ügyvezető igazgatója

Tördelőszerkesztő: Szegedi Gábor

Sorozatterv és tipográfia: Nagual Design

E-Book: Odin Fantasy Bt.

Lányaimnak:

Melodynak,

Summernek

és Willow-nak

és mindazoknak a nőknek és gyerekeknek,

akik túlélték Skócia anya- és csecsemőotthonait

A Hernyó egy-két perc múlva… a fűbe csúszott, és közben csak ennyit mondott:

– Egyik felétől óriás leszel, másik felétől törpe.

– Minek az egyik felétől, és minek a másik felétől? – tanakodott magában Alice.

– A gombának – felelt rá a Hernyó.

(Lewis Carroll: Alice Csodaországban,

Kosztolányi Dezső fordítása)

Ki a tündérmezőbe szánt

Szerencséjétől elköszön;

És ki a tündérkörbe lép,

Szükséget lát az örökkön.

(Régi skót mondóka)

– Meg fogsz ölni – nyöszörgi. – Azt akarod, hogy égjek el a tűzben.

Minden szava ütésként ér. Nézem az édes kis arcocskáját, melegbarna szemét, amelyben nincs semmi ravaszság. Miért mond ilyet?

– És tudod, hogy miért? – suttogom. Nehéz kimondani a szavakat.

– Azért, ami vagyok.

Nyúlok utána, és a kezembe veszem a kezét.

– Soha, de soha nem bántanálak – mondom szelíden.

Árnyék suhan át az arcán.

– De fogsz.

Még csak ötéves, és máris megvan benne ez a szörnyű tudás.

A fiam.

Beszélik, hogy a skót határvidék leggazdagabb családjának lánya kijárt olvasgatni a közeli vénséges vén erdőbe, ahol a fák olyan öregek voltak, hogy a törzsük kifehéredett, és ágaik göcsörtössé és girbegurbává váltak.

Egy napon a lány a földön fekve elaludt az erdőben. Mialatt aludt, álmában meglátogatta egy csúf és gonosz teremtmény: vén, mint az idő; torz, mint egy öreg szőlőtő, és sűrű fekete iszap csöpögött róla. A boszorkány, Nicnevin Skócia Hekatéja volt, az egyik formájában a sok közül.

Amikor a lány felébredt, hazáig futott, és hónapokig nem mert kimenni az erdőbe.

Kilenc hónap múlva gyermeke született, noha esküdözött, hogy soha nem hált férfival. Amikor a szülést levezető orvos meglátta a gyermeket, elmenekült. Az angyalarcú kisbaba kéz- és lábujjaiból, köldökéből, füleiből hosszú gyökérszálak nőttek ki, és a fejtetője egy gomba szivacsos kalapjának tűnt.

A szülők nem hagyhattak életben egy ilyen teremtményt; azt mondják, hogy Nicnevin bűbájt bocsátott mindannyiukra. Megszállta az elméjüket, mígnem meggyűlölték egymást, vagy zavarodottságukban és kínjukban kioltották a saját életüket. Kegyetlen tettükért örök átok sújtotta a családot.

De a boszorkány nem hagyta, hogy a kastély veszendőbe menjen. Nicnevin úgy döntött, az ő birodalma, a rothadás és romlás palotája lesz.

Így lett a neve Lichen Hall, azaz Zuzmó Palota.

(A Lichen Hall története

[A. E. Llewellyn: A gombák varázslatos világa, 1937])

AKKOR
Mabel

Dundee, Skócia, 1959. május

Van egy szellem a térdemben. Pontosan a térdkalács mögött, a puha porcmatracban bújik meg egy kis zsebben. Egészen picike, rémült jószág, ezért, hogy ne bolygassam, úgy szoktam ülni, hogy az a lábam kicsit mindig nyújtva legyen. Erről egy árva szót sem szólok senkinek. Azt hinnék, bolond vagyok.

– Mabel! Figyelsz?

Anyu szeme tágra nyílik, mintha fel akarná ébreszteni magát, de a keze másról beszél. Úgy kapaszkodik a táskája fogantyújába, mintha ringlispílen ülnénk, még az ujjpercei is kifehérednek.

– Hallottad, mit mondott dr. McCann?

Bólintok, pedig nem hallottam, nem igazán. Mindig ezt csinálom – elmerengek. Nézem a mellettünk lévő íróasztalon heverő dossziét. Látom rajta a nevemet. Mabel Anne Haggith. Született 1942. március 12. 44 kg, 157 cm. Dr. McCann lepillant a szemüvegén keresztül, összefont kövér, vörös ujjai olyanok, mint valami tengeri élőlény. A szoba levegőjében ott lüktet az érzés, hogy valami rosszat tettem.

– Miss Haggith, mikor volt az utolsó menstruációja?

– Nem tudom biztosan. – Olyan zavarba jövök, mintha pofon vágtak volna. Ezt még soha senki sem kérdezte tőlem. Ez magánügy.

– Próbáljon meg visszaemlékezni! – mondja elgyötörten. Anyu megbök, mintha udvariatlanságot követtem volna el.

– A… havibajom rendszertelenül jön meg – dadogom.

– Nekem csak egy menzeszére van szükségem, Miss Haggith – sóhajtja Mr. McCann. – Az utolsóra.

– Épp karácsony előtt – felelem, visszaemlékezve, hogy aznap reggel a pékségben, épp amikor beraktam az első adag húsos pitét, megbillent alattam a föld. Rögtön utána egy erős csavarást éreztem lent a hasamban, és ebből tudtam, hogy mi történik. Nem úgy, mint most.

Dr. McCann firkál valamit, aztán lapozgatni kezd az íróasztalán lévő naptárban. Megint ír valamit, és motyog hozzá. A szellem a térdemben köhint egyet.

– Öt hónapos – jelenti be hirtelen McCann doktor. – Ezek szerint szeptember végére várható. – Megnyalja a mutató- és hüvelykujját, és felcsippent egy lapot az asztalán lévő kupacból. – Tessék – mondja, és odanyújtja anyunak. – Remélem, mielőbb elmennek vizsgálatokra.

Anyu sírva veszi át a cédulát. A szellem nyugtalankodni kezd, nem tud aludni. Dühösen dörzsölöm a térdemet, amíg anyu bosszúsan el nem rántja a kezemet.

– Ki volt az? – csattan fel villámló szemmel. – Az a szörnyű fiú? Jack?

– Jack? – ráncolom a homlokomat. – Nem értem. Mi baj van velem? Meg fogok halni?

– Meghalni? – tör ki a nevetés McCann doktorból. – Ugyan már, Mabel. Maga már tizenhét éves. Nem gyerek.

– …inkább tetted volna keresztbe a lábadat! – sziszegi anyu a düh könnyeivel a szemében. – És pont az a gusztustalan, koszos kölyök. Tudtam, hogy ez lesz belőle. Tudtam.

Csak amikor meglátom az írást azon a cédulán, kezd derengeni a dolog, és mintha ujjak kúsznának fel a nyakamon, lassan ráébredek. Szent Lukács Anya- és Csecsemőotthon. A papíron lévő kép egy ágyban ülő anyát ábrázol, mellette egy férfi és egy nő látható. Mindhárman mosolyognak, miközben a nő egy csecsemőt ad át a másik kettőnek. És alatta: Leányanyák számára a legjobb megoldás az örökbeadás.

Ezek azt hiszik, hogy gyerekem lesz. Erről van szó.

– Nem várok gyereket – tiltakozom hangosan, és már azon vagyok, hogy mesélni kezdjek a szellemekről, amik néha a tüdőmben alszanak, vagy az ínyemben bújnak el, és hogy talán a méhemben is van egy szellem, azt nézik gyereknek. De ehelyett inkább azt mondom: – Szűz vagyok. – Mire McCann doktor újból nevetni kezd. Pedig igaz… tényleg szűz vagyok. Soha nem szexeltem, még azt sem csináltam, amit a kezükkel szoktak.

Dr. McCann anyura néz, aki megfeszíti az arcizmait, és összeszorítja a száját. Valahonnan beúszik egy mondat, amit hallottam egyszer – az átlagember naponta egy-két hazugságot mond, míg neki napjában akár kétszázszor is hazudhatnak. Tudom, hogy igazat mondtam. Akkor most McCann doktor hazudik?

Amikor kimegyünk, Richard, a mostohaapám a kocsiban vár ránk.

– Minden rendben? – kérdezi anyutól, mire ő úgy szorítja az arcát Richard mellkasához, mintha egy háborúból menekültünk volna meg.

Richard összehúzott szemmel rám néz.

– Mit csináltál? – kérdezi.

A szellem kedvéért megfeszítem a térdemet, de ő már másutt van. Most a hasamban érzem, ahogy táncot jár.

– Az a Jack – súgja anyu sebzetten. – Ő sodorta bajba Mabelt.

Jack a két ajtóval arrébb lakó barátom. Együtt járunk, de a csókolózásnál egyszer sem jutottunk tovább.

– Nem Jack! – mondom, attól félve, hogy anyám őt okolja, holott ártatlan.

– Szűzanyám! – sziszegi anyu, és keresztet vet. – Egy egész sereg apa jöhet szóba!

Richard rám mered, arca elsötétül. A szívem riadtan ver a mellkasomban. Nem tudom, mi rosszat tettem.

Hazaindulunk. A házunk négyszintes sorház a Rotten Row-n. A kilenc hálószobából hetet rendszerint idegenek foglalnak el. Születésem óta itt élek, de a ház csak apu tíz évvel ezelőtti halála óta lett panzió. Anyu így ismerte meg Richardot. Hat évvel ezelőtt kivett egy szobát, és többé el sem ment.

Mr. McGregor hentesüzlete előtt megállunk. Richard letekeri az ablakot, mire megcsapja az orromat az üzlet ajtaján kiáramló kriptaszag. Vaktában tapogatózom a kilincs után, biztosra veszem, hogy hányni fogok.

Leányanyák számára a legjobb megoldás az örökbeadás.

– Menj be a darált húsért, Mabel! – mondja anyu, és a kezembe nyom néhány pénzérmét. – Negyed font, egy grammal sem több, hallod? Na menj!

A kabátom gallérját az orromra szorítva bemegyek a hentesüzletbe. A padlót vastagon lepi a fűrészpor, kopasztott csirkék függnek a nyakuknál felakasztva, a hátsó falnál pedig egy sor döglött disznó lóg fejjel lefelé.

Ma Mr. McGregor fia, Rory dolgozik az üzletben. Valamivel idősebb nálam, süket. Ha Rory dolgozik, olyankor ki van készítve a vevőknek egy jegyzettömb meg egy ceruza, hogy írják le, mit kérnek. Rory néha visszaír egy kis üzenetet, például „Grillezéshez való szép napunk van!” vagy „Ma nagyon jól néz ki, Mrs. Haggith!”

Mit is kell megint rendelnem? Egy döglött csirkét? Amikor rám kerül a sor, Rory helyett már egy idősebb férfi áll a pultban, akit eddig még nem láttam. Nyilván Mr. McGregornak dolgozik, mert a rajta lévő csíkos kötény vérfoltos, és miközben egy törülközőbe törölgeti a kezét, rám bámul. Féloldalt az arcán van egy tetoválás. Egy pókháló.

– Mi legyen? – kérdezi. – Ma akciós a sertéskolbász. Tíz penny fontja.

Még túlságosan mélyen vagyok a testemben ahhoz, hogy szólni tudjak hozzá. Felkapom a jegyzettömböt és a ceruzát.

Csirkét mondott?

Egy új oldalra lapozok a jegyzettömbben, és leírom. De a szavaknak nincs értelmük. Ez áll ott:

A férfi a kocsiban kést tart anyukám nyakához. Megöli, ha nem adja ide mindet, ami a kasszában van.

* * *

Átadom a jegyzetlapot a pókháló tetkós férfinak. Ő teljes zavarban néz föl rám, és hirtelen megkönnyebbülök, mert a halottsápadt arcával pontosan olyan, mint amilyen én lehettem a McCann doktor rendelőjében történtek után. Miért írtam ezt? Nyilván az egyik szellem írhatta. Érzem, ahogy egyikük kinyújtózik, és fészkelődni kezd a mutatóujjam csontján.

Az üzlet üres. A férfi újra kipillant Richard parkoló kocsijára, és meggyőzőnek találhatja azt, amit lát, mert a kasszához ugrik, és a markával kezdi töltögetni a pénzt egy műanyag zacskóba. Komor bólintás kíséretében átadja nekem a hullák bűzében himbálódzó, apró- és papírpénzzel tele zacskót. Látom, amint a karom felemelkedik, ujjaim kibomlanak a tenyeremből, a zacskó már a kezemben zizeg, mindkét lábfejem megfordul, és új ösvényt vág a fűrészporban. Aztán már kint vagyok, beszállok az autóba, de még mindig kapaszkodom a zacskó pénzbe. Nem nagyon tudom, mi történik.

– Add csak ide azt a darált húst! – mondja anyu, és pattint felém az ujjával. – És a blokkot. Ajánlom neki, hogy ne próbáljon többet számolni. Ez a McGregor mindig egy kicsivel többet mér, mint amennyit kértem.

Odaadom neki a zacskót. Kinyitja, belenéz, aztán csak bámulja a pénzt. Egy pillanatra néma csend lesz, az összes szellem is mozdulatlanná merevedik bennem, anyu szólni sem bír zavarában. De az egész nem tart sokáig. Hirtelen felém fordul, és rémülten rám mered.

– Mabel?

I

MOST
Pearl

Skót határvidék, Skócia, 1965. szeptember

1

Ez a hely az istenverte semmi kellős közepén van. Már sötétedik, és ha két percen belül nem tudok pisilni, esküszöm, szétrobban a hólyagom.

– Félre tudnánk állni? – kérdezem Mr. Petersont, az angol egyház erkölcsi jóléti tisztjét.

– Jaj, ne, már itt az idő? – kiáltja, és szemét az úttól elszakítva elszörnyedve rám néz. – Keressünk valami kórházat magának?

– Hogy mit? Nem! – felelem. – Nem vajúdok. Csak ki kell ürítenem a hólyagomat.

Az autó érezhetően elbizonytalanodik, amíg Mr. Peterson eldönti, mit kezdjen ezzel az információval. Kiteszi az indexet – semmi értelme, tekintve, hogy mérföldekre mi vagyunk az egyetlen autó az úton –, rátapos a fékre, és a kavicsot felverve lehúzódik az út szélére.

Kiugrom a kocsiból, átgázolok az út menti bozóton, és eligazgatva a terhességtől terebélyes hasamat megkönnyebbülten leguggolok. Csak amikor már végeztem, jövök rá, hogy bokáig süllyedtem a mocsárba, és miközben megpróbálom kirántani a lábamat, a tapadós sár összevissza fröcsköli a drága ruhát, amit anyám azért vett, hogy jó benyomást keltsek Whitlockékban. Jó esély van rá, hogy inkább undorodni fognak tőlem.

– Ajjaj! Elesett? – kérdezi Mr. Peterson, amikor visszaérek a kocsihoz. Bele kellett kotornom az iszapba, hogy megkeressem az egyik cipőmet, és ettől fekete nyálkából való kesztyű és zokni lett rajtam. A szivarzsebéből zsebkendőt vesz elő, azzal próbálom ledörzsölni a nagyját, de a szagtól öklendeznem kell.

– Menjünk, jó? – javasolom.

– Jó. – Megköszörüli a torkát, és mielőtt visszakanyarodnánk az útra, bekapcsolja a rádiót. A Beatles „I Want to Hold Your Hand” című száma megy, és egyik kezével máris elengedi a kormányt, hogy állomást váltson.

– Ó, nem maradhatna? – kérdezem. – Szeretem a Beatlest.

Megsértődik, de békén hagyja a rádiót.

– Elmentem, hogy lássam őket – mesélem. – Tavaly áprilisban. Amikor eljöttek Edinburghba.

– Tényleg? – kérdezi, mire nevetnem kell. Mintha élne valaki a földgolyón, aki nem tudott róla.

– Aláírtam az eredeti petíciót, hogy jöjjenek el Skóciába.

– Nagy rajongójuk lehet – mondja erre.

Elmesélem neki, hogyan táboroztunk két éjszakán keresztül Lucyval és Sebastiannel a Bread Streeten, hogy kapjunk jegyet. A fagyos hidegben egymást érték a hálózsákok végig a járdán, de soha életemben nem nevettem annyit, mint akkor. És utána, a koncert éjszakája, ahogy ott álltak az ABC mozi kis színpadán, mind a négyen szürke öltönyben. Amikor az „I Want To Hold Your Hand”-et játszották, akkora hisztéria támadt, hogy alig lehetett őket hallani. Körülöttünk mindenki könnyekre fakadt, még Sebastian is. Mintha száz évvel ezelőtt történt volna.

– Én magam inkább Glen Miller-rajongó vagyok – mondja Mr. Peterson, és engedve a belső késztetésnek átvált a nyolc órás BBC Hírekre.

Vajon milyen gyakran teszi meg ezt az utat felcsinált lányokkal az anya- és csecsemőotthonokba – ámbár a hely, ahová megyünk, nem kifejezetten anya- és csecsemőotthon. Bentlakásos otthon. A Lichen Hall a Whitlock család tizenhatodik században épült, hosszan elterpeszkedő vidéki udvarháza, ahová szeretettel fogadnak be hozzám hasonló lányokat, hogy megkíméljék őket attól a megaláztatástól, hogy egy intézetbe kelljen bevonulniuk. Hálás vagyok érte, ezt komolyan mondom. De közben csalánkiütésem lett az idegességtől. A Lichen Hall a skót határvidéken van, félórányira a kis halászfalutól, St. Abbstól – vagy ahogy már említettem, az istenverte semmi kellős közepén. Mit fogok itt csinálni egész nap? Meg kellett volna kérdeznem, van-e magnójuk, vagy legalább televíziójuk. Eddig rengeteg dolgom volt, a kórházban hajnali ötkor kezdődött a műszakom, utána a barátaimmal elmentünk vacsorázni vagy egy éjszakai szórakozóhelyre.

– Nem tudja véletlenül, hogy ahova megyünk, ott van-e televízió? – kérdezem Mr. Petersontól.

– Attól tartok, hogy nincs.

– De telefon biztosan van, ugye? Fel fogom tudni hívni a családomat?

– Nem kérdezte meg, mielőtt megállapodott velük, hogy idejön?

Az igazat megvallva, túlságosan szégyelltem magam, hogy bármi mást tegyek azon kívül, hogy beletörődjek abba a sorsba, amit a szüleim terveztek számomra. Terhes lettem házasság nélkül, huszonkét évesen. Kész csődtömeg vagyok.

– Még nem késett el azzal, hogy jelentkezzen egy intézményes anya- és csecsemőotthonba – mondja, kiérezve a félelmet a hallgatásomból. – Tudja, már nem olyanok, mint régen. Mint a Dickens-regényekben.

Ezt egy pillanatig sem hiszem el. A múlt hónapban elmentem egy anya- és csecsemőotthonba. A kisebbek közül való volt egy Corstorphine Road-i sorházban, az Üdvhadsereg tartotta fenn. Odabent fagyos hangulat fogadott. Az intézetvezető-nő bűbájos volt, de a falak hidegek és kopárak, és a lányok sápadt, félős arcát látva elfogott a gyanú, hogy a vezetőnő vasfegyelmet tart.

– A mamám azt mondja, ismeri a Lichen Hall tulajdonosait – mesélem neki. – Szerinte nekem való emberek. Mr. Whitlock már nyugdíjas. Tudós volt. Úttörő munkát végző mikrobiológus, ha jól tudom.

– Mikrobiológus? És van egy udvarházuk?

– Tanszéke volt az Edinburghi Egyetemen és a Yale-en. Annak idején még Mrs. Whitlock apja vette a Lichen Hallt. Biztos vagyok benne, hogy van telefonjuk – mondom inkább magamnak, mint Mr. Petersonnak. – És különben is, hogy nézne ki, ha ilyen későn mondanám le?

Felvonja az egyik szemöldökét.

– Az édesanyja Whitlockék barátja?

– Hát, a barátaik barátja. – Próbálok olvasni a tekintetéből. – Miért? És most eszébe ne jusson azt mondani, hogy a házban kísértetek vannak! A bátyám már megpróbálkozott vele.

Charlie volt olyan kedves, és tegnap este, mialatt csomagoltam, a szórakoztatásomra előállt egy bonyolult történettel. A mese egy tündérkirálynőről szólt, aki összeütközésbe került a ház eredeti tulajdonosaival, miután megöltek egy tündérbabát. A bátyám szerint a tündérkirálynő azóta eljár oda kísérteni, és mindenkit megátkoz, aki belép a házba. Ez tényleg disznóság volt Charlie-tól, amikor tudta, milyen ideges vagyok attól, hogy ide kell jönnöm.

Bekanyarodunk jobbra, és megállunk egy magas, fekete kapu előtt, amelyen felül két arany „W” ágaskodik. Ez lesz az, habár ahhoz képest, ahogy egy nagy birtokot elképzeltem, a bejárat eléggé el van dugva – csak egy kis zug az út fák közé ékelődött kanyarulatában.

Mr. Peterson leállítja az autó motorját, és a dzsekije zsebéből előhúz egy összehajtogatott papírt.

– Útmutató a kulcshoz – mondja. Kiszáll, és egy darabig keresgél a szürkületben, áthajol egy bokor felett, azután elindul vissza a kapuhoz, gondolom, a megtalált kulccsal. Kinyitja a kaput, és visszajön a kocsihoz, hogy behajtson rajta.

– Azt hiszem, el akarta mondani nekem, hogy a Lichen Hall elátkozott hely – mondom. – Vagy hogy Whitlockék gyilkosok.

– Nincs jogom ilyet mondani…

– Ugyan már, az isten szerelmére, bökje ki! – Nevetek. – Előbb felkelti a kíváncsiságomat, aztán meg elhallgat.

– Csak afféle szóbeszéd – mondja, és egy kanyarban akkorát fékez, hogy mindketten előreesünk az ülésben.

– De mi az a szóbeszéd?

Megvakarja a feje búbján a kopasz foltot.

– Szóval, elég régen volt már. Ötvenhétben vagy ötvennyolcban, nem emlékszem pontosan… Egy szörnyű autóbaleset történt rögtön Berwick után. Mérföldekre ellátszott a füst. A Whitlock házaspár nem volt a kocsiban, csak a fiuk.

– Úristen! – mondom. – A fiuk?

– Az egy szem fiuk, az egyetlen gyerekük. Állítólag amikor a baleset híre eljutott Whitlockékhoz, egyenesen a hullaházba mentek, és követelték, hogy adják ki nekik a holttestet.

Várom, hogy mindjárt közli, csak viccelt, de nem.

– Ez… szokatlan.

– De nem ez a legrosszabb benne. Körülbelül egy hétre rá látták a faluban a fiút – a neve nem jut eszembe –, épen és egészségesen. Egy karcolás sem látszott rajta.

Egy percig emésztem a hallottakat, aztán elhessegetem. A Lichen Hall a skót határvidék egyik legnagyobb udvarháza. Úgy hangzik, mintha rosszindulatú pletyka áldozataivá váltak volna.

– Ennél többet nem tudok – mondja Mr. Peterson halálos komolysággal.

– Nem fogom elfelejteni.

Nem hagyom, hogy lebeszéljen erről. Köszönöm, de nem megyek semmiféle intézetbe.

Egyik oldalon kőfallal, a másikon magas fákkal övezett egysávos aszfaltút vezet fel a Lichen Hallhoz. A nyakamat nyújtogatva kémlelem az út végén lévő házat. Ó, istenem, ott van, megvilágítják az autó fényszórói. Négy hegyes saroktorony és vörös repkénnyel befutott sötét kőfalak. Olyan, mint Drakula nyaralója.

Az oszlopokkal jelzett főbejárat elé hajtunk, ahonnan széles kőlépcső vezet fel a félelmetes bejárathoz. Mr. Peterson hirtelen idegesnek tűnik.

– A csomagjait a lépcső mellett hagyom – mondja, és leállítja a motort. Kiugrik a kocsiból, kiszállok én is, nézem, ahogy kiemeli a csomagjaimat a poggyásztartóból, és ledobja őket a földre.

– Nem segítene legalább bevinni őket? – kérdezem bosszúsan, amiért csak úgy ledobott mindent a nedves kőre. De már megy is vissza a kocsihoz, gondolom, van még valami papírmunkája, az utolsó feladat, mielőtt átad engem a házigazdáimnak.

Ám ebben a pillanatban felbőg a motor, és Mr. Peterson hangos kerékcsikorgással elhajt. Még látom, ahogy a kocsi fara ide-oda csúszkál, aztán eltűnik a kocsifelhajtón.

2

Esni kezd. Körülnézek; még bosszankodni sem tudok, úgy meg vagyok döbbenve Mr. Peterson sietős távozásától. A huzatfogó külső ajtó csukva van, sehol senki. Úgy döntök, otthagyom a csomagjaimat, és eldöcögök a ház oldalához, ahol megkönnyebbülésemre megpillantok egy asszonyt, aki egy ajtóban állva, úgy nézem, kenyérmorzsát szór ki az udvarba. Tucatnyi varjú gyűlik köré, egymás elől kapkodják a morzsákat.

– Jó napot! – köszönök oda. – Pearl vagyok, Pearl Gorham. Úgy tudom, mára várnak.

– Ó, jó napot! – válaszolja az asszony, és kinyújtott kézzel előrelép. Ő lehet Mrs. Whitlock. Rövidre vágott őszesbarna haja van, szürke szeme, görbén nőtt fogai. Sötét hosszúnadrág és garbó van rajta. Pattanások hegei látszanak a bőrén, széles, kidolgozott kezén a tiszta körmök rövidre vannak vágva.

– Igen, már vártuk – feleli. – Hol van a sofőr? – Az asszony skót, de nagyon enyhe akcentusa van, mintha élete túlnyomó részében Londonban élt volna, vagy beszédtechnika-órákat vett volna.

– Volt egy másik időpontja – vágom rá.

– Aretta! Rahmi! Gyertek, segítsetek bevinni Miss Gorham csomagjait! – kiált be az asszony a házba.

Két lány jön elő a sötétségből, mutatom nekik, merre hagytam a bőröndjeimet. Mindketten nagyjából egyidősek velem. Aretta magas, sovány, barna bőrű, kiugró pofacsontja és telt ajka van. Imponálóan erős, úgy kapja fel a legnehezebb csomagomat, mintha egy tollal tele doboz lenne. Rahmi kicsi, okkersárga macskaszeme, laza kontyba tűzött hosszú, fekete haja van. Orrpiercinget visel, és ahogy rám néz, az van a szemében, hogy „Vigyázz, mert nálam könnyen kihúzhatod a gyufát!” Először arra gondolok, hogy ugyanolyan okból lehetnek itt, mint én, de egyiken sem látszik, hogy terhes lenne. Lehet, hogy szolgálók.

Zuhogni kezd az eső, sietősen felkapkodjuk a csomagokat – habár Mrs. Whitlock rám szól, hogy ne segítsek, mivel nyolc hónapos terhes vagyok –, és beszaladunk velük.

Régimódi konyhában találom magam, a padló sakktáblamintás kő, a konyhaszekrények mahagónifából vannak, a hatalmas konyhasziget teteje márvány, és a lehetetlenül magas, fagerendás mennyezet kitűnő gyakorlópálya lenne egy légtornásznak.

– Elestél? – néz végig rajtam.

Eszembe jut, hogy sáros a ruhám, a kezem. Rémesen nézhetek ki.

– Ó, elnézést! Nem, nem estem el. Meg kellett állnunk egyszer…

– Mindjárt rendbe hozhatod magad.

Fürgén végigvezet a hosszú folyosón, egy lépcsősor felé. Körülbelül két hónapja gyűlölöm a lépcsőket. A lépcső és a harmadik trimeszter nem passzolnak egymáshoz. De próbálok lépést tartani.

– Sajnos a keleti szárny le van zárva – szól hátra a pár méterrel előttem haladó Mrs. Whitlock. – Nem bírunk ennyi munkát a férjemmel. Már nem. – Elhalkul a hangja. – Mindenesetre van elég hely a házban, hogy mindannyian kényelmesen elférjünk. Van meleg víz, de csak reggel, úgyhogy jól teszed, ha korán felkelsz. Rahmi hét órára készíti el a reggelit, tizenkettőre az ebédet, és ötre a vacsorát.

– Miért van lezárva? – kérdezem.

– Tessék? Nem értem – néz hátra.

– Mondta, hogy a keleti szárny le van zárva. És hogy a férjével már nem bírják…

– Aha, értem. Körbevigyelek?

– Legyen szíves – bólintok mosolyogva.

Tekintete a kezemre és lábamra siklik, melyekre rászáradt a sár.

– Nem akarsz előbb megmosdani és átöltözni? Megmutathatom utána is…

– Most tökéletes lesz – felelem, de nem akarom elmagyarázni, hogy a félelem beitta magát minden sejtembe, és hogy ma éjjel csak akkor tudok elaludni, ha megismerkedem ezzel az új környezetemmel, amilyen gyorsan csak lehet. Olyan ember vagyok, aki csak ismerős helyen tud létezni.

– Gyere utánam! – mondja egy meglepett kis biccentéssel.

A folyosó végén újabb lépcső vezet fel a következő emeletre. Meglátok egy falhoz csavarozott lépcsőliftet; olyan, mintha újonnan szerelték volna fel.

Mrs. Whitlock balra indulva elvezet egy hatalmas, bálterem nagyságú szobába, ahol ólomüveg ablakok sora fest szivárványt a vastag szőnyegre.

– Ez itt a férjem mikráriuma – mondja, én meg bólintok, mintha tudnám, mi az ördög az a mikrárium. – Amikor ideköltöztünk, vásárolt egy fémdetektort, hogy régi pénzérméket keressen a földben.

– Régi pénzérméket?

Meglepődik.

– Ó, azt hittem, hallottál erről a vidékről. Pontosabban épp erről a birtokról – a körülbelül negyed mérföldre keletre lévő öreg erdő az ősi kaledóniai erdőség része. Látni fogod, hogy a fák törzse egészen fakó, mondhatni kísérteties. Mi szellemerdőnek hívjuk. Egy héttel azután, hogy anyámmal ideköltöztek, apám kiásott egy lóhámot. Mint kiderült, bronzkori volt. Háromezer éves.

– Hűha! – mondom. – Ez hihetetlen.

– Az. Azóta nem találtunk semmit, ami ilyen különleges lett volna. Maroknyi jakobita puskagolyót, egy vörös kabáthoz tartozó gombot. Rengeteg csontot, némelyik emberi maradványnak bizonyult. – Elfintorodik. – Úgy látszik, sok csata zajlott a birtokunkon. De a férjemet amúgy is jobban érdekli a természet, mint a történelem.

– A természet maga a történelem, nem?

– Pontosan. Az egészsége már nem a régi. Láttad a lépcsőliftet, amit felszereltünk.

Bólintok, mire szomorúan elmosolyodik.

– Meghagyjuk a mikráriumot a helyén úgy, ahogy ő hagyta.

Végigvezet a terem szélén elhelyezett asztalok mellett, ahol üveg alatt láthatók a lövedékek és a rozsdás kulcsok. A falakon is vannak vitrinek, de az aprócska dobozokban fakéregdarabkákat és elhullott rovarokat látni. Szeretnék megállni és alaposabban megnézni ezeket, de Mrs. Whitlock fürgén továbbmegy, nem foglalkozik lényegtelen dolgokkal – mindkettő kedvemre való tulajdonság, noha a szoba olyan különös, annyi kérdést vet fel bennem, hogy egy percre el is felejtem, miért vagyok itt.

A terem túlsó végén kilépve két folyosóval találjuk szembe magunkat, az egyik balra, a másik jobbra ágazik el. Mrs. Whitlock jobbra fordul, engedelmesen megyek utána.

– Van könyvtár, ha szereted a könyveket – mondja, és kinyit egy ajtót, amelyen át belátni egy látványosságnak is beillő szobába, amelynek minden falán könyvespolcok sorakoznak. Látva, hogy elakad a lélegzetem, halkan elneveti magát. – Apám építette be a polcokat – mondja. – Olvasó ember volt. Sajnos mi, többiek filiszterek vagyunk.

– Meglepődtem – vallom be, aztán, remélve, hogy nem sértődött meg, hozzáteszem: – Mert én rajongok a könyvekért, de szeretek tévézni is…

A kezével törli le a port az egyik polcról.

– Sajnos nincs televíziónk.

Elcsüggedek, de igyekszem eltitkolni a csalódottságomat. A plafonig érő könyvespolcokra és a nyitott kandalló mellett lévő két karosszékre nézek, és magamban hálát adok Istennek Whitlockék könyvtáráért. Legalább három, de lehet, hogy négy hónapig itt leszek. Remélhetőleg más is van ezeken a polcokon, nem csak szótárak és enciklopédiák.

Végigmegyünk a folyosón. A végében látok egy ajtót, úgy nézem, zárva van. Mrs. Whitlock a zsebeit ütögetve keresi a kulcsot. Amikor megvan, elfordítja a zárban.

– Ez a keleti szárny.

A feszültség izgalommá fokozódik bennem. Kilépünk egy gyönyörű tölgyfa lépcső tetejére, amely mintha az Elfújta a szélből került volna a lábunk elé. A boltíves mennyezet közepén egy fürdőkád méretű kristálycsillár terpeszkedik.

– Szeretsz a szabad levegőn lenni? – kérdezi Mrs. Whitlock.

– Ha csak tehetem – válaszolom, és lenézek az alattunk lévő előcsarnokra.

– Ötszáz hold – mondja. – Ekkora a birtok. Mezők, és a sziklák alatti partszakasz. Sok vendégünk tapasztalta, milyen jót tesz a hangulatának a mindennapi séta a birtokon.

Bólintok.

– Gondolni fogok rá.

A lépcső aljáig húzódik a fő előcsarnok a maga színes kockákban tobzódó kőpadlójával. Az egyik falra kitettek egy szarvasfejet, egy sarokban pedig egy meztelen nőről mintázott görög szobor áll. A boltíves ajtónyílások sarkaiból márványba fagyott arcok kukucskálnak ki, mint angyalarcú vízköpők. Ahogy elindulnék lefelé a lépcsőn, Mrs. Whitlock megérinti a karomat.

– Nem ajánlom a te állapotodban – mondja. – Ha jobban megnézed, láthatod, miért nem használhatjuk jelenleg ezt a házrészt.

Követem a tekintetét oda, ahol sárga gombák hatalmas tömege terjed felfelé az egyik falon. Az ajtókeret réséből óriás fülekre emlékeztető gombák nőnek le egészen a padlóig. Ahogy végignézek az egész előtéren, újabb és újabb gombákat látok előtörni a padlólapok repedéseiből és az ablakkeretek mellől. A boltíves mennyezetet feketén virágzó penész mocskolja be. A lábamnál a falépcsőből fekete fodrok nőnek ki, és a lépcső alján, a tartóoszlopból a méz aranyszínére emlékeztető, tökéletes formájú sárga gombacsokor bújik ki. Rosszullét környékez.

– Mi történt? – kérdezem, számat a könyökhajlatomba temetve.

– Gombás fertőzés. Még mindig nem hiszem el. Négyszáz éve áll ez a ház. Túlélt bombázásokat, árvizeket és egy villámcsapást. – Dühösen összefonja mellén a karját. – A gomba átrágja magát a sziklán is, hitted volna?

– Te jó ég! – kiáltom.

– Rosszabb, mint az egerek. Beette magát az alapokba, ami nagyon megnehezíti a probléma végleges megoldását. Nem beszélve a spórákról. – Rám pillant. – Nem tesz jót az embernek, ha belélegzi a gombaspórákat, remélem, tudsz róla.

– Nagyon nem tesz jót.

– Nos, amíg nem használjuk ezt a szárnyat, mindnyájan biztonságban vagyunk – jelenti ki.

Hátralépek egyet. Amikor terhes nők gondozására ajánlkoztak, igazán megemlíthették volna, hogy a házukat megtámadták a gombák.

– Tudják, mi okozta? – kérdezem, és a hangom akaratom ellenére elárulja a félelmemet.

– Nyilván megemelkedett a talajvízszint, és tudtunkon kívül évtizedeken át áztatta a ház alapjait. És ahol nedvesség van, ott sajnos megjelenik a penész.

– Nem lehet megszüntetni?

Megrázza a fejét, és visszavezet az ajtón túlra, amit gondosan bezár magunk mögött.

Ahogy távolodunk a keleti szárnytól, érzem, hogy könnyebben tudok lélegezni.

– Gondolhatod, hogy nincs rá egyszerű megoldás.

– A ház többi részét nem támadta meg?

Újból megrázza a fejét, aminek láttán megkönnyebbülök.

– Megtámadta viszont néhány közmű-szolgáltatásunkat – folytatja. – A telefon általában működik, de néha nem. Az áramszolgáltatás hasonlóképpen kiszámíthatatlan, ezért mindig kéznél vannak az olajlámpások.

– A szüleim is használják ezeket még mindig – bólogatok. – Emlékeznek a háború alatti elsötétítésekre. Nem szeretik, hogy a bátyám és én túlságosan függünk az elektromosságtól.

– Igazuk van.

Visszafordul, én pedig megyek utána, át a ház nyugati szárnyába, ami modernebbnek tűnik. Ha nem tévedek, nagyjából az utóbbi tíz évben egy új épületrészt toldottak a házhoz. A keleti szárny a magas mennyezetével és díszes boltozataival régimódibb volt. Talán épp ezért érte az a súlyos támadás. Öregebb, ezért valószínűleg kevésbé tud ellenállni az ilyen jellegű károsodásnak.

– Milyen messze van a falu? – kérdezem.

– Nincs túl közel. Az a helyzet, hogy itt megkapsz mindent, amire szükséged lesz. A postás csütörtökönként jön, a leveleidet tehát leteheted a hallban.

Igyekszem nem mutatni, mennyire erőt vesz rajtam a csüggedés. Se tévé, se telefon, posta is csak hetente egyszer. Pedig holnap este lesz Sonny és Cher a Top of the Popsban.

– Így valahogy. – Sóhajt. – Elkísérlek a szobádhoz, rendben? Utána meg végre megfürödhetsz.

Felvezet a lépcsőn a legfelső szintre.

– Igaz, hogy ápolónő vagy? – kérdezi.

– Igen – válaszolom magabiztosan, de valójában nem tudom, leszek-e még valaha ápolónő. Azt hittem, Clark nővér kivételt tesz velem, ha elhallgatom a terhességemet, de úgy tűnt, nem lelkesedik az ötletért. – Mindenki ellenezte, hogy ápolónő legyek – mesélem Mrs. Whitlocknak, holott ezt nem kéne elárulnom. – A szüleim régimódi emberek. Szerintük a házasságot és a gyerekeket kellett volna előnyben részesítenem a karrierrel szemben.

Mrs. Whitlock érdeklődését felkeltette a beismerésem, abból látom, ahogy az arcomat fürkészi.

– Értem – mondja. – Gyanítom, Gorham kisasszony, hogy afféle lázadó típus vagy.

– Ó, kérem, hívjon Pearlnek! – felelem égővörös arccal. – Még a betegeim is a keresztnevemen szólítanak.

– Akkor miért…? – kérdezi, de már ennyiből is tudom, mire gondol. Felérünk a második szintre; próbálom leplezni, mennyire kifulladtam. De látja rajtam, és megáll, mielőtt nekiindulnánk a következő szintnek.

– Egy évet kórházban töltöttem – magyarázom. – Hétéves koromban. Agyhártyagyulladással.

– Ó, istenem – mondja, és ujjait a szájára szorítja. – Egy évet? Nagyon beteg lehettél.

– Az voltam.

Visszagondolok azokra a Királyi Kórházban töltött hosszú napokra, amikor úgy vágyódtam anyám illata után. A szüleim nem látogathattak, és nélkülük nagyon elveszett voltam. Az egyik ápolónő, Haddon nővér magához ölelt, amikor sírtam, és akkor megfogadtam, hogy ha egyszer kijutok erről a helyről, nővér leszek, és egy kicsit könnyebbé teszem azok életét, akik olyan nyomorultul érzik magukat, és úgy vágyódnak haza, mint én. Tizenhat éves koromban ápolónőnek készültem, és heti négy fontot kerestem azzal, hogy felsúroltam a kórtermeket, és főztem a betegeknek. Azután beiratkoztam az ápolónőképző főiskolára. Keményen dolgoztam, hogy megkapjam az állásomat.

– A szülei ezek szerint jó iskolába küldhettek – mondja Mrs. Whitlock.

Bólintok.

– Igen.

– Azért kérdezem, mert nagyon hálás lennék, ha tudnál segíteni Wulfricnak a tanulásban.

– Wulfric?

– Az unokám – sóhajt szomorúan. – Már nem jár iskolába. A férjem tanította, amíg beteg nem lett. Én mindent megpróbáltam, hogy folytassam a munkáját, de sajnos a családot nem mindig könnyű meggyőzni a taníttatás fontosságáról.

Eszembe jut, amit Mr. Peterson mondott a kocsiban arról, hogy Whitlockék elvesztették az egyetlen fiukat. Wulfric nyilván a fiuk gyereke. Azóta, hogy az apja meghalt, itt lakhat a nagyszüleinél. Micsoda tragédia!

– Örömmel segítek.

Kedves mosoly.

– Előbb helyezkedj el otthonosan a házban! De talán egy-két hét múlva akár el is kezdhetnénk az órákat, igaz?

Elindulunk felfelé a következő lépcsősoron. A beszélgetésünk nyomán kicsit felbátorodom. Igaz, hogy nincs tévé, és a házban síri csend van, de reményt kelt bennem, ha segíthetek Mrs. Whitlock unokájának, és ezzel kamatoztathatom a képességeimet. Legalább lesz mit csinálnom.

– Megérkeztünk – mondja, és egy kör alakú szobához vezet, ami az utolsó lépcső legtetején, az egyik toronyban van. A függönyök bársony félholdat formáznak, és egy lámpa aranyló fénybe vonja a szobát. Tetszik – az egyszemélyes sárgaréz ágyon hófehér ágynemű, az öntöttvas kandalló párkányán egy vázában rózsaszín rózsák, egy ruhásszekrény és egy komód. És egy gyerekágy. Igyekszem nem ránézni. Már majdnem sikerült elfelejtenem, miért vagyok itt.

– Tökéletes – mondom, és kinyitom az egyik bőröndöt, amit már valaki letett az ágy lábához. Mrs. Whitlock félrebillenti a fejét, hogy lássa a bőrönd tartalmát.

– Szent ég! – kiáltja. – Ennyi cipővel el lehetne süllyeszteni egy hajót!

– Kicsit cipőfüggő vagyok – felelem sóhajtva.

– Kedvemre való lány vagy – mondja erre bizalmasan.

Felemelem a piros Mary Janes cipőt, és alatta ott van Sebastian fényképe, amint egyenesen ránk vigyorog. Felkavarodik a gyomrom. Késő, már meglátta.

– Atyaég! – Kikapja a képet a bőröndből, és a lámpafény felé tartja. – Ez aztán a jóképű fickó!

– Tényleg az – felelem sóvár vággyal.

Résre húzott szürke szemével egyenesen a szemembe néz.

– Nem családtag, gondolom.

– Nem – rázom meg a fejem. – Ő… Sebastiannek hívják.

– Aha – mondja, mint aki mindent ért. – A baba apja, ugye?

Nagyot nyelek, és nézem, ahogy lepillant Sebastian kedves arcára.

– Igen.

Ez hazugság – Sebastian nem a baba apja. De nem tudom rászánni magam, hogy ezt bevalljam, neki biztosan nem. Hirtelen tolakodónak érzem a jelenlétét a szobában.

– Azt hiszem, most megfürdök – mondom óvatosan, mire hátralép egyet, és mintha bűvölet alól szabadulna fel, visszateszi a fényképet a bőröndbe.

– Persze – mondja. – Egy szinttel lejjebb megtalálod a saját fürdőszobádat. A szekrényben vannak a tiszta törülközők. – És szélesen elmosolyodik. Észreveszem, hogy a garbóra tűzött bross nem pipacsot ábrázol, mint gondoltam. Hanem egy piros kalapú mérges gombát.

– Olyan jó, hogy itt vagy a Lichen Hallban – mondja. – Reggelizz együtt velem és a férjemmel, ha van hozzá kedved, jó?

Visszamosolygok rá, és egy csapásra elmúlik az iménti kényelmetlen érzésem.

– Jó.

3

Saját fürdőszoba benti vécével. Oroszlánlábas kád peremig megtöltve habos, meleg vízzel. Lehámozom magamról a koszos ruhát, és egy megkönnyebbült sóhajjal belemerülök a forró vízbe, amely elborítja testem minden fájó porcikáját. A hasam kilátszik a vízből, a tömör halom a baba mozgását követve ide-oda billen. Időről időre egy csöpp sarok háromszög alakban kifeszíti rajta a bőrt, mire megpaskolom, hogy köszönjek a babának.

Hátrahajtom és a kád peremének támasztom a fejem. Nem akarok sírni. Jól van, minden jól van, tényleg. Egy gyönyörű udvarházban vagyok, nem valami rémes intézetben. A baba karácsonykor már örökbe lesz adva, én meg mehetek haza, és úgy tehetek, mintha ez az egész meg sem történt volna.

Ekkor zajt hallok odakint, megreccsen egy padlódeszka. Kinyitom a szemem, és a zaj irányába kémlelek. Résre nyitva hagytam az ajtót; be kellett volna csuknom, de utálom a zárt ajtókat. Megint zajt hallok, egy újabb reccsenést.

– Halló! – kiáltom. – Ki van ott?

Valaki elmozdul odakint. Csoszogó léptek zaja.

– Halló! – kiáltom ismét. Ha Mrs. Whitlock lenne, vagy az egyik cselédlány a kettő közül, akiket korábban láttam, nyilván válaszolnának.

Kiszállok a kádból, magam köré csavarok egy törülközőt, és kilépek a folyosóra. Üres. Az ilyen ódon házakban mindig hallani furcsa hangokat.

Ahogy megfordulok, hogy visszamenjek a fürdőszobába, valamin megakad a szemem. A folyosó végén kapaszkodó ujjakat látok a fal sarkára fonódni, és fölöttük egy homlok és egy szempár.

Elindulok felé, mire az ujjak és a szemek a lépcső felé iramodnak. Egy gyerek, egy bozontos hajú fiú. Talán Mrs. Whitlock unokája. Eszembe jut, hogy említette a tizennégy éves Wulfricot. De a gyerek, akit a lépcsőn lerohanni látok, sokkal fiatalabb, öt-hat éves lehet.

Utánakiáltok, és elindulok a lépcső felé, hogy megnyugtassam, nem lesz semmi baja. De már eltűnt, nyoma sincs, felszívódott, mint egy tolvaj az éjszaka sötétjében.

4

Másnap reggel kicsivel hét óra után ébredek, ami nálam későnek számít. Odakint süt a nap, a kerek ablakon beárad a fény. Micsoda látvány! Sűrű erdők mérföldeken át, azon túl sárgászöld rekettyés és mély barázdás szántóföldek. Kiveszek a csomagokból ezt-azt, kirakosgatom az orosz babáimat az ablakpárkányra. Ajándékba kaptam a nagymamámtól, használt holmi Svédországból, a vörös és arany festés egykori kezek munkája. Biztonságban érzem magam tőlük.

Kiveszem a hajcsavaróimat, és megkefélem hirtelenszőke hajamat. Szeretem, hogy olyan a színe, mint a habosra kevert vajé. Manapság az erős smink a divat, műszempillával és vastagon kihúzott szemmel, de nekem ilyesmire sohasem volt időm. Kiugró pofacsontom van, sápadt vagyok, ezért a számra is és az arcomra is halványpiros rúzst teszek. Egy kis szempillafesték, mert a szőke pilláim miatt kicsit olyan az arcom, mint egy hulláé. Aztán magamra kapom a kék kismamaruhát, amit Fenella néném varrt nekem, és elindulok lefelé, előbb a vécére, aztán valami ennivalót keresni.

Nem ismerem ki magam, a ház olyan átkozottul nagy, de végül megtalálom a konyhát és a hozzá csatlakozó ebédlőt. A konyhapulton egy kosárban pár zsemlét látok, éhesen befalok egyet, aztán töltök magamnak egy nagy pohár vizet, és a mosogató fölött lehajtom az egészet. Bunkóságnak érzem, hogy kiszolgálom magam, de Mrs. Whitlock azt mondta, az egyik szolgáló hétkor készíti a reggelit, úgyhogy talán rendben van.

Megtalálom a vízforraló kannát, és valami teát. Amíg várom, hogy felforrjon a víz, körülnézek a szomszédos ebédlőben. Kandalló fából készült kandallópárkánnyal, egy ovális ebédlőasztal, körülötte kényelmetlennek látszó székekkel. Az ablaknál lévő oszlopokon szigorú, markáns arcú márvány mellszobrok.

Egy családi otthonhoz képest ez a hely túl ünnepélyes – lélektelen, jellemzően olyan ház, ahol az ember szörnyen magányosnak érezheti magát. Eszembe jut a tegnap este látott kisfiú, ahogy lefelé rohan a lépcsőn, és Mrs. Whitlock unokája, Wulfric. Hogy érezhetik magukat ebben a házban? Ez a hely nem gyerekeknek való, az biztos.

Végignézek a falon lévő festményeken és a kandallópárkányon helyet kapott maroknyi régiségen, és tüzetesen megvizsgálok minden zugot és repedést, látok-e valahol gombát. Nem, hálistennek. Amióta Mrs. Whitlock megmutatta a keleti szárnyban keletkezett kárt, állandóan figyelem a falakat és a padlódeszkák réseit, nem pillantom-e meg valahol azt a csúf fekete gombásodást. A szagától öklendeznem kell. Tisztában vagyok a gombaspórák veszélyességével – hétéves koromban a kriptokokkusz agyhártyagyulladásomat gomba okozta.

Kimegyek a folyosóra, és jól megnézek mindent – a magas mennyezet díszléceit, a sarkokban az angyalkákat, a szebb napokat látott padlólapokat, a falakat borító faburkolatot, amely besötétíti a helyiséget. Hideg van, noha az ablakok csukva vannak, és sárgaréz radiátorok támasztják a falakat. A konyhával közös falon egymáshoz érnek a bekeretezett fotók. Közelebbről is megnézem őket.

Te jó ég, mennyit utaztak Whitlockék! Az összes híres hely látható a fotókon – az Eiffel-torony, a gízai piramisok, a Niagara-vízesés. A fényképeken egy pár látható különböző életkorokban, karonfogva, aztán egy kisbabával. A Whitlock házaspár és a fiuk, gondolom. Eszembe jut, hogy Mr. Peterson azt mondta, megölték a fiukat, és a tragédia arra indította őket, hogy elhozzák a holttestét a hullaházból. Kíváncsi lennék, van-e valami igazság a szóbeszédben. Bizarrnak érzem. De már látom, hogy Whitlockék nem egy átlagos család.

A fotók mellett van egy festmény, amelyen mintha egy tündér tartana a karjában egy csecsemőt. Különös festmény, nagyon réginek látszik, a kép alján egy réztábla van. A tündér groteszk, karmok vannak a kezén, a teste megnyúlt, az arca sóvárgó. Furcsának találom ezt a képet a többi között. Talán családi örökség.

Mrs. Whitlock nem mutatkozik. Derült, napfényes a reggel, kabátot veszek hát, és elindulok, hogy felfedezzem az ősi erdőt, amit Mrs. Whitlock említett. A ház az egyik oldalon egy gyep- és erdősávra néz, a másik oldalon azonban hosszú rózsalugasok és fallal körülvett kertek sora követi egymást. A gazzal benőtt szegélyek alatt kőből faragott állatszobrokat és egy bájos kavicsos sétányt látok, amely feltehetőleg egykor viruló rózsakerten vezetett át. Patak csörgedezik a kertben, kis kőhíd ível át fölötte. A hídon megállok, és elnézek a fák és bokrok felé. Legelöl egy toronymagasra nyúló fűzfa áll, vastag ágai zöld vízesésként csüngnek le.

A fa tövének árnyékában mozog valami, egy kis test, méghozzá nagyon gyorsan. Nyúl. Ahogy lépek egyet előre, hogy jobban lássam, valami elkapja, a farka fehérét még látom átvillanni az ágak takarásában. Csapda rántotta magához.

Fejjel lefelé lógva rángatózik pár másodpercig, aztán mozdulatlanná merevedik.

A látottak feletti döbbenettől a számhoz kapom a kezem. Gyors léptekkel indulok a nyúl felé, és látom, hogy valaki az ellenkező irányból szalad feléje. Az egyik lány az, aki tegnap este segített bevinni a csomagjaimat, a komoly és enyhén aszimmetrikus arcú. Fekete haja hosszú lófarokba van felkötve, az arcán ugyanaz a kicsit vészjósló kifejezés, a bőrét mintha aranyba mártották volna. Viseltes fehér ing, fekete szoknyanadrág és gumicsizma van rajta. Felém közeledve nem néz rám, csak kiránt egy éles kést a nadrágja derekából, és elnyisszantja a nyulat a levegőben tartó kötelet.

Az elképedéstől köszönni sem tudok. Szótlanul bámulunk egymásra, én elkerekedő szemmel, tátott szájjal, ő komor elszántsággal. Aztán feldobja a nyulat a vállára, mint egy mosogatórongyot, és elvonul.

– Megeszik a zöldséget a kertből – szólal meg egy hang. Megfordulva a másik lánnyal, Arettával találom szembe magam. Szalmakalapja félig takarja az arcát, egy copfba font haja az egyik vállán kígyózik át. Ugyanúgy férfi módra van felöltözve, mint Rahmi, az arca fénylik az izzadságtól. – El kell kapnunk őket, hogy ne tegyék tönkre az ennivalónkat. Akarod, hogy megmutassam?

– Kérlek – felelem, noha még nem tértem egészen magamhoz a megölt nyúl látványából, hogy igazán felfogjam, amit kérdez.

Elvezet a kert túlsó végébe, el a fűzfa mellett, át egy kapun, amin egy rozsdás táblán az áll, hogy Télikert. Magas kőfalak veszik körbe a jókora területet. A fekete földből hosszú sorokban nő a póréhagyma, a sárgarépa, a káposzta és a krumpli, az üvegházban pedig borsót és paradicsomot termesztenek. Egy madárijesztő áll a parcella közepén, a túlsó végében lévő melegház pedig palántákkal van teleültetve.

– Pearl a nevem – mondom. – Tegnap este érkeztem.

– Aretta – mondja, és kiegyenesedik. – Te is kertészkedsz?

Megrázom a fejem, és idegesen elnevetem magam.

– Még füvet sem nyírtam soha életemben. Nem szörnyű? Ti művelitek ezt a kertet, vagy…?

Aretta elengedi a füle mellett a kérdésemet, ehelyett lehajol, és kitép egy szál gazt.

– Mikorra várod a gyereket?

– Októberre.

– Megmondta Mrs. Whitlock, hogy mi lesz a dolgod?

– A dolgom?

– Mindenkit munkára fog.

Megtorpanok. Most ők cselédek, vagy úgy vannak itt, mint én? Egyikükön sem látszik, hogy várandós lenne.

– Említett olyasmit, hogy segítsek az unokájának, Wulfricnak.

Aretta felvonja az egyik szemöldökét.

– Sok szerencsét hozzá!

Elsétál a paradicsompalánták egyik sorához, én meg a hallottakon töprengek. Gyanítom, hogy nem kedveli Mrs. Whitlock unokáját. Nézem, ahogy egy kannából meglocsolja a palántákat, és kiegyenesíti a karókat.

– Tegnap este láttam egy kisfiút – mondom, valamivel emeltebb hangon. – Tudod, hogy ki lehet? Azt hiszem, megijedhetett tőlem.

– Egy kisfiút? – néz rám gyanakodva.

– Igen. Hálóruhában volt. Öt-hat éves forma.

Vállat von.

– Nem tudok róla, hogy lenne itt egy öt-hat éves kisfiú.

– Biztos vagy benne? – erősködöm.

– Egészen biztos – feleli határozottan.

Úgy érzem, kényes témát érintettem.

– Hát ez furcsa. Talán kísértet volt.

– Az lehet.

Nem tudom, mit gondoljak erről a megjegyzéséről, vagy úgy általában Arettáról. Fölényeskedik velem, úgy viselkedik, mintha nem lenne ideje rám. Pár percig várakozva állok mellette, aztán felfogom a helyzetet, és kimegyek a kertből.

Kedvetlenül ballagok vissza a Lichen Hallba. Nyilván számolnom kell azzal, hogy időbe telik, míg alkalmazkodom a helyzethez.

A házba visszaérve a konyha előtti asztalon meglátom a telefonkészüléket. Körülnézek, kitől kéne megkérdeznem, hogy használhatom-e, de aztán eszembe jut, hogy Mrs. Whitlock említette, a telefon csak néha működik. Óvatosan felemelem, és a fülemhez tartom a kagylót. Van tárcsahang. Hála istennek. Gyorsan tárcsázom az otthoni számomat, de közben fél szemmel a lépcsőt nézem, feltűnik-e rajta valaki.

Mrs. McQuade, a házvezetőnőnk veszi fel a telefont. Anyám elment vásárolni, mondja. Nem lesz távol sokáig, megígéri, hogy vissza fog hívni. A vonal megszakad, mielőtt elköszönhetnék.

Ülök a telefon mellett, várom, hogy hívjon, még fel is emelem a kagylót, hogy halljam, visszajött-e a vonal. Nem jött vissza, mégsem akarok elmenni, hátha hív anyám. Most nagyon kellene, hogy halljam a hangját.

Elaludhattam, mert amikor felnézek a telefon mellől, sötét van. Zajt hallok, kerékzörgést a padlódeszkán. A sötét folyosó hirtelen hátborzongatóvá válik.

– Ki van ott? – kérdezem szívdobogva, ijedten.

A zaj felerősödik, éles csikorgássá válik. Felpattanok, de nem tudom, harcoljak-e vagy meneküljek. A homályból egy alak bontakozik ki: Mrs. Whitlock tol valakit egy kerekesszékben. Annak a kereke csikorog. Remegés fog el a megkönnyebbüléstől.

– Kedvesem – szól Mrs. Whitlock mosolyogva. – Jól van?

– Jól vagyok – felelem, és nevetnem kell azon, hogy az előbb még milyen ideges voltam. – Anyám telefonját vártam. – Bólintok a férfi felé, és kézfogásra nyújtom a kezem. – Üdvözlöm! Pearl vagyok.

Kicsit feljebb emeli a fejét, de úgy látom, nincs ereje kezet fogni velem. Köntös és papucs van rajta, lehajtja a fejét. A haja hófehér, a szakálla rémes, az álla megereszkedett. Nem vagyok biztos benne, hogy tökéletesen épelméjű.

– Ő a férjem, Joseph – mondja Mrs. Whitlock. – A nappalt rendszerint átalussza, ezért esténként kicsit ki szoktam hozni a friss levegőre.

– Nem tudtam… – mondom, de félbehagyom a mondatot. Nem tudtam, hogy olyan rossz állapotban van, hogy kerekesszékre szorul.

Az asszony fölé hajol, és hangosan mondja neki:

– Miss Gorham ápolónő, drágám. És segíteni fog Wolfie-nak a tanulásban.

A férfi ekkor felemeli a fejét, és rám néz, vagy keresztül rajtam, ezt nem tudom biztosan. De aztán meglepő módon kinyújtja a kezét, mintha kezet akarna fogni velem. Előrelépek, és megfogom. Erős a szorítása, és motyogni kezd.

– Mit mondasz, drágám? – kérdezi Mrs. Whitlock. Odahajol, hogy hallja, de nem nagyon tudja kivenni a szavakat.

– A szemem – mondja a férfi. – Van valami a szememben.

Mrs. Whitlockra nézek magyarázatért.

– Nincs semmi a szemedben, drágám – mondja.

– Megnézhetem – ajánlkozom. Mrs. Whitlock tiltakozása ellenére odahajolok, hogy lássam. Ő tágra nyitja kék szemét, és megadóan emeli az arcát az enyémhez. Megcsap a rossz lehelete. Nem látok semmi aggasztót. – Talán egy szempilla?

– A szemem mögött – mutat eres kezével a jobb szemére. Újra megnézem, de a rossz világításnál nem látni sem sérülést, sem gyulladást.

– Majd megnézem, ha visszavittem a szobájába – ígéri Mrs. Whitlock. – Ott jobb a világítás. Talán a gyógyszere egyik mellékhatása. Ettél már?

Megrázom a fejem.

– A reggeli óta nem.

Megnyúlik az arca.

– Aretta? Aretta!

Léptek hangzanak fel a lépcsőn, és megjelenik Aretta. Már átöltözött, megint egy régimódi fekete ruha van rajta, a haját is lesimította. Egy vasalt lepedő van nála, mintha épp ágyazás közben lenne.

– Hozz valamit enni a vendégünknek, jó? – szól Mrs. Whitlock.

– Igen, asszonyom – bólint Aretta.

Nézem, ahogy sarkon fordul, és máris belevész az előtér homályába. Mrs. Whitlock megérinti a karomat, mire elindulunk a konyha felé. Mr. Whitlock halkan horkol a kerekesszékben. Mrs. Whitlock levesz egy törülközőt a szék karfájáról, felcsavarja, és bedugja a férje feje és válla közé.

– Bocsáss meg, amiért ma reggel nem reggeliztem együtt veled – mondja. – De amint látod, a férjem nincs jó állapotban. Még szoknom kell, hogy mikor milyen szinten gondoskodjak róla.

– Megkérdezhetem, mi a baja?

– Demencia – válaszolja szomorúan. – Az utóbbi egy évben romlott le ennyire.

– Tudok valamiben segíteni?

Udvariasan biccent: egy olyan nő válasza, aki nem szokta meg, hogy elfogadjon segítséget.

– Talán. De először enned kell.

AKKOR
Mabel

Dundee, Skócia, 1959. május–július

1

Dundee utcái sötétek és esőtől csúszósak. Rég elmúlt éjfél, minden ház sötét.

Gyorsan megyek, nehogy elbizonytalanodjak, és visszaforduljak. Hideg is van, vagy csak ideges vagyok – nem tudom felmelegíteni a kezemet. A zsebembe mélyesztem, és igyekszem az államat a mellkasomba fúrni, hogy ne kelljen szemkontaktust teremtenem a sötétben ólálkodókkal. A sikátorokból utcalányok lesnek kifelé, és amikor visszahúzódnak a rejtekhelyükre, csak a felfelé kígyózó füst marad utánuk. Hálózsákokban és kartondobozokban kuporgó emberek bújnak össze az utcán, és hangos zene verődik vissza halkan a macskakövekről. Minél tovább megyek, annál inkább elfog a félelem.

Lépteket hallok a hátam mögött, elhallgat, amikor megállok, és újra hallom, amikor elindulok. Nem merek hátranézni.

A bingóterem mellett elhaladva felmegyek a meredek dombon a vasúti sínek fölötti híd felé. Itt, gondolom. Itt. Megállok, lenézek, és ebben a pillanatban ráébredek, hogy most jött el az ideje annak, amire évek óta vágyom: hogy egy vonat elé vessem magam. Véget akarok vetni ennek az egésznek. Nem csak azért, mert egy szellembaba van bennem.

Amióta apa meghalt, azt akartam, hogy vége legyen mindennek. Csak nem tudtam, hogyan csináljam anélkül, hogy nagy hűhót csapnék belőle. De egy vonat… az gyors lenne.

Úgyhogy várok. És várok.

Nem jön vonat. A szemem sarkából látom, hogy az egyik utca sarkáról valaki figyel. De a félelmem elmúlt, már csak azt akarom, hogy legyen vége.

Lenézek a sínekre. Patkányok rohannak át egyik oldalról a másikra. Hallom, amint két részeg vitatkozik a híd alatt, egymást vádolják valami miatt.

Ugrani akarok, de összeszoruló szívvel beismerem magamnak: a híd nem elég magas.

Ha most leugranék, túlélném.