© Pintérné Gépész Bettina ISBN 978-615-6758-10-1

2023.

Illusztrálta Andics Bernadett, Kiss Viktória (13 éves) és Pintér Illangó (11 éves)

Kicsoda Pirike és Palika?

Hol volt, hol nem volt, volt egyszer két kisgyerek, akik különlegesek és hétköznapiak voltak egyszerre.

Különlegesek, mert ikertestvérek voltak, mégsem egyformák: Pirikének hosszú, szőkésbarna haj hullámzott alá buksijáról, míg Palika üstökét rövid fekete bozont díszítette. Egyébként annyira hasonlítottak, hogy amikor egyszer egy fényképről kivágták csak az arcukat, még az édesanyjuk sem tudta megkülönböztetni őket.

Pirikét és Palikát abban is különlegesnek mondhatjuk, hogy nem városban laktak, mint a legtöbb gyerek, hanem vidéken. Sőt még falusias életmódot is folytatott a családjuk. Nem buszok, villamosok, zebrák és közlekedési lámpák közt jártak óvodába, hanem virágos kertek, zöldellő fák és madárcsicsergés kísérte őket. Nem irodába jártak dolgozni a szüleik, hanem a földekre. Nem autójuk volt, hanem traktorjuk. Nekik és testvéreiknek pedig nem kellett folyton nyaggatni a szüleiket, hogy „légyszí, úgy szeretnénk egy kisállatot, csak egy egészen picinykét!”, hiszen ezer lényecske zsongta őket körül.

Más dolgokban azonban Pirike és Palika egészen hétköznapi, közönséges kislány és kisfiú voltak. Óvodások két kézzel, két lábbal, egy fejjel, egy nagyobb már iskolás nővérrel, Jucussal és egy totyogós kisöccsel, Matyikával.

Vidám, kalandos forgatagban éldegélt ez két apró gyermek a picinyke falucskában.

Pirike és Palika óvodába indul

Pirkadt, a nap egyre magasabbra kúszott az égbolton, már nemcsak lapos narancssugarakat festett a földre, hanem elérte a fák, majd a háztetők vonalát és aranylóbban ragyogott. A tarka kakas egyre hangosabban fújta nótáját az ablak alatt:

- Kukurikú! Kukurikú!

Anya is belépett a szobába:

- Kukurikú, kukurikú! Jó reggelt, már a nap felkelt! Pirike és Palika ébredjetek! Vár és vár az óvoda, nyergeli már apa lovatokat!

Pirike és Palika álmosan dörzsölgették szemüket, semmi kedvük sem volt kibújni a puha meleg vacokból, ahol eddig jóízűen összekuporodva aludták az igazak álmát.

- Nem akarunk oviba menni! – közölték durcásan kórusban. Anya odaült közéjük, kétoldalról gurultak melléje. Miközben simogatta a fejüket, előkerült egy szép képes mesekönyv. Mire a történet végére értek, Pirike és Palika magához tért: ripsz-ropsz nekiláttak napjuknak. Gyorsan bekapták a még langyos frissen sült pogácsát és felhörpintették a birkatejes kakaót, majd Pirike megetette kiscicáját, Palika három saját kiscsirkéjét, megnézték, hogy kibomlott-e már az őszirózsájuk bimbója, aztán felsorakoztak a ház előtt. Apa éppen eddigre vezette le pónijukat a domboldali karámból.

- Jó reggelt, jó reggelt! Ki ma a soros? – kérdezte jókedvűen, ugyanis egy paripára egyszerre egy vitéz ülhetett, és az természetesen nagyon nem mindegy, melyik nap ki kezdi a lovaglást és ki a gyaloglást a félúton történő cseréig. Szerencsére, ezen a reggelen az ikrek emlékeztek rá, előző nap milyen sorrendben jöttek, különben hangos sivalkodással versengtek volna az elsőbbség jogáért. De most rendben ment minden, Palikát emelte először apa pónihátra, míg Pirike baktatott békésen mellettük.

Kipp-kopp-kipp-kopp, kopogott a lovacska patája az úton. Vau-vau, ugatott egy kutya. Züm-züm, körözött körülöttük egy méhecske. Csirip-csirip, csicsergett egy madárka. Gá-gá, gágogott rájuk a szomszéd libája. Mú, bődült el egy tehén. Így ballagtak az oviba. A nagy ringlófánál a sarkon cseréltek a lovaglásban. Apa mesét mondott, hogy jobban teljen az idő:

- Egyszer volt, hol nem volt, volt egyszer három lovacska. Egy nagy lovasfarmon laktak rengeteg másik ló társaságában. Egy napon a gazda bácsi ezt mondta nekik: „Eldönthetitek, hogy kivel szeretnétek egy helyen lenni.” - ugyanis itt a lovak kétszemélyes boxokban laktak. Felelt az első lovacska: „Engem Szellő mellé tegyél, mert ő a legjobb barátom.” A második lovacska így szólt: „Engem, gazda bácsi, egy olyan ló mellé vezess, akit még nem ismerek, hogy új barátot szerezhessek!” A harmadik lovacska pedig ezt mondta: „Kérlek, add mellém Derest, mert ővele nagyon nem kedveljük egymást. Meg akarom tanulni szeretni őt is!” – az ikrek elkerekedett szemmel néztek apára.

- Milyen fura mese ez! – állapította meg Palika.

- Akkor az oviban azokkal a gyerekekkel kellene talán játszanunk, akiket ki nem állhatunk? – kérdezte Pirike. Apa rámosolygott.

- Azért az túlzás lenne. De az nem lenne rossz, ha mindenkivel megpróbálnátok barátkozni, nemcsak ugyanazzal az egy-két gyerekkel játszanátok... Na, meg is érkeztünk. Leszállás!

Apa egy búcsúölelés után figyelte, ahogy Pirike és Palika belép az óvoda kapuján.

- Ne felejtsétek el kicserélni a lovaglós nadrágot! – szólt utánuk. Az ablakból kiintegetett neki az óvó néni. Az óvónéni, aki valaha az ő óvó nénije is volt.

Pirike és Palika szaladtak átöltözni. Elégedetten simítottak végig jeleiken, amiket ők választottak maguknak, amikor először jöttek óvodába. Pirike jele giliszta volt. Palikáé cipőfűző. Amikor ők rajzolták, csak maguk tudták megkülönböztetni melyik, melyikőjüké.

Máris beléptek a csoportszobába, ahol Pistike és Annuska nagy örömmel üdvözölték őket. De Pirike és Palika ma nem csak kedves pajtásaikra figyeltek, hanem a félős Beácskát is bevették a játékba, aki előtte csak tétován sündörgött körülöttük.

Pirike és Palika traktort lát

Az óvoda udvara zsongott a sok játszadozó kisgyerek hangzavarától. Pirike és Palika is önfeledten futkorásztak társaikkal, amikor Palika hirtelen megtorpant.

Feszületen hallgatózott, majd elkiáltotta magát:

- Maradjatok csöndben! – természetesen a lurkók többsége meg sem hallotta felszólítását. Erre Palika bömbölő oroszlán hangerőre kapcsolt, úgy süvöltötte:

- Kuss! – erre már mind döbbenten megdermedtek.

- Igen, ez AZ!!! – Palika a kapuhoz rohant, ahol persze nem tudott kijutni, akkor a túloldali kerítéshez szaladt és ott próbált kimászni, majd föl-alá kezdett cikázni, mint egy ketrecbe zárt vadállat.

- Mi történt vele? – kérdezte az óvó néni Pirikét. Tudta, Pirike ismeri legjobban Palikát.