ERIN MORGENSTERN

ÉJSZAKAI CIRKUSZ

Erin Morgenstern: The Night Circus

Copyright © 2011 by Night Circus, LLC

Hungarian translation © Rakovszky Zsuzsa, 2012

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Erin Morgenstern: The Night Circus

Anchor Books, a division of Random House Inc, New York, 2011

Fordította: Rakovszky Zsuzsa

ISBN: 978-963-419-798-0 (epub)

ISBN: 978-963-419-799-7 (mobi)

Agave Könyvek

Felelős kiadó: A kiadó ügyvezetője

Borító: Vintage Publishing

Felelős szerkesztő: Velkei Zoltán

Szerkesztő: Héjja Edit

Korrektor: Bobály Icu

Tördelő: Téglás Zoltán

Műfaj: fantasy

VÁRAKOZÁS

A cirkusz váratlanul érkezik.

Jövetelét nem jelzik hangszórók, nincsenek plakátok városszerte a falakon és a hirdetőoszlopokon, nem tesznek közzé hirdetést a helyi újságokban, sőt azok még csak meg sem említik a cirkusz várható érkezését. Egyszerűen csak ott van, holott tegnap még nyoma sem volt.

Az égbe nyúló sátrak fekete-fehér csíkosak, sehol semmi arany vagy bíbor. Egyáltalán, a közelben álló fák lombjának és a cirkuszt körülvevő mező füvének zöldjétől eltekintve minden színtelen. Fekete-fehér sátrak rajzolódnak a szürke égre: számtalan, különböző formájú és méretű, és ezt a színtelen világot bonyolult mintázatú kovácsoltvas kerítés zárja el a külvilágtól. Ami keveset a sátrak közötti csupasz földből láthat a bekukucskáló, azt is fekete-fehérre festették, de lehet, hogy csak felszórták fekete-fehér porral, vagy valami cirkuszi trükköt alkalmaztak.

De az előadások még nem kezdődtek el. Még nem. A városban órák alatt elterjed a híre, hogy megjött a cirkusz. Délutánra már a szomszédos városok többségében is tudnak róla. A szájról szájra terjedő hír sokkal hatékonyabb reklám, mint a temérdek felkiáltójellel megtűzdelt, nyomtatott szavak plakátokon vagy reklámfüzetkékben. Végtére is egy titokzatos cirkusz váratlan felbukkanása lenyűgöző és szokatlan esemény. Az emberek álmélkodva néznek fel a legmagasabb sátrak csúcsának szédítő magasába. Megbámulják az órát, amely odabenn áll, közvetlenül a bejárat vaskapuja mellett, és olyan fura, hogy senki nem tudná pontosan leírni, milyen is voltaképpen.

És megbámulják a kapura függesztett fekete táblát, amelyre ezt írták fel fehér betűkkel:

Sötétedéskor nyitunk

Hajnalban zárunk

– Ugyan miféle cirkusz az, amelyik csak éjszaka tart nyitva? – kérdezgetik egymást az emberek. A kérdésre senki nem tudja a választ, és mégis, amikor esteledni kezd, jó néhány bámészkodó verődik össze a kapunál.

Természetesen te is ott vagy közöttük. A kíváncsiság erőt vett rajtad, mert a kíváncsiságnak már csak ilyen a természete. Ott állsz a fogyatkozó alkonyati fényben, a sáladat feltekered az álladig, hogy megvédjen a fagyos esti széltől, és vársz türelmesen, hogy megtudd, ugyan miféle cirkusz az, amelyik csak naplemente után nyitja meg a kapuját.

A jegyárusító bódét tisztán látni a kapu mögött, de zárva van, a sorompó leeresztve. A sátrakban semmi sem moccan, mindössze néha, alig észrevehetően hullámzik a vásznuk a szélben. A cirkusz egész területén nem mozdul semmi, az órát kivéve, amely szorgalmasan ketyegve jelzi a percek múlását, mármint ha egy ilyen csodálatos szobrászati remekművet egyáltalán órának lehet nevezni.

A cirkusz üresnek és elhagyatottnak tűnik. De most mintha vattacukor illatát sodorná feléd az esti szellő, az őszi levelek fanyarságával elvegyülve. Valami átható édességet a hideg légáram peremén.

A nap végleg eltűnik a láthatár mögött, a maradék világosság szürkületből alkonyatira vált. Körülötted a várakozók kezdik elveszíteni a türelmüket, idegesen topogó lábak tengere vesz körül, innen is, onnan is morgolódás hallatszik. Mindenki fogadkozik, hogy nem ácsorog itt tovább hiába, hanem keres valami melegebb helyet, hogy ott töltse az estét. Te is némán vitatkozol magaddal, nem lenne-e jobb odébbállni, amikor egyszer csak megtörténik.

Először valami pukkanó hang hallatszik. De nagyon halk, jóformán teljesen elnyomja a szélzúgás és az emberek mormogása. Olyasféle hang, mint amikor a teavíz forrni készül. És aztán kigyúlnak a fények.

A sátrakon mindenütt apró fénypontok jelennek meg, mintha hirtelen az egész cirkuszt szokatlanul ragyogó szentjánosbogarak lepték volna el. A várakozók elcsendesednek, a kivilágítást figyelik. Valaki a közeledben felszisszen a meglepetéstől. Egy kisgyerek örömében tapsol.

Amikor már az összes sátor izzó fénybe borulva szikrázik az éjszakai ég előtt, feltűnik a név.

A kapu fölött és a kovácsoltvas kerítés kanyarulataiban újabb szentjánosbogárként vibráló fénypontok kelnek életre. Miközben felragyognak, halkan pukkannak egypárat, amit időnként izzó fehér szikrák zuhataga és füst kísér. Azok, akik a legközelebb álltak a kapuhoz, hátrálnak egy lépést.

A fények eleinte csak véletlenszerű mintázatot alkotnak. De ahogy egyre újabbak és újabbak jelennek meg, egyértelművé válik, hogy kézírásos betűkké állnak össze. Elsőként egy C betű válik ki a háttérből, aztán még több betű. Egy q, furcsa módon, és jó néhány e. Amikor halk pukkanással az utolsó kis égő is kigyullad, eloszlik a füst, és kihunynak a szikrák, végre olvashatóvá válik a cikornyás betűkből álló, fehéren izzó felirat. Ahogy kissé elhajolsz balra, hogy jobban lásd, ezt olvasod:

Le Cirque des Rêves

A tömegben néhányan mindentudóan elmosolyodnak, mások a homlokukat ráncolják, és kérdő pillantást vetnek a szomszédjukra. Egy kisgyerek az anyja kabátujját rángatja, és nyafogva követeli, mondják meg neki, mit jelent a felirat.

– Az álmok cirkusza – hangzik a felelet. A kislány szélesen elmosolyodik.

A vaskapu megrázkódik és kinyílik, látszólag teljesen magától. A kapuszárnyak nagy lendülettel szétnyílnak, mintha hívogatnák befelé a tömeget.

A cirkusz megnyitotta kapuit.

Most végre beléphetsz.

Első rész
A KEZDETEK

A Cirque des Rêves egészét körök hosszú sora alkotja. Talán így akar utalni a „cirkusz” szó eredetére, amely a görög kirkosz szóból származik: jelentése kör vagy gyűrű. Bár számos további jelenséggel találkozunk még, amelyek mind a történelmi értelemben vett cirkuszra utalnak, a Cirque des Rêves valójában aligha nevezhető hagyományos cirkusznak. Nem egyetlen sátorból áll, amelynek belsejében a porond és a padsorok koncentrikus köröket alkotnak, hanem piramis alakú sátrak egész csoportjából: némelyik sátor hatalmas, mások egészen kicsinyek. Kör alakú ösvények mentén helyezkednek el, és kör alakú kerítés fogja körül a cirkusz területét is. Folyamatos, önmagába visszatérő labirintus.

FRIEDRICK THIESSEN, 1892

Az álmodó olyan ember, aki csak holdfénynél tud eligazodni, a büntetése pedig az, hogy mindenki másnál korábban látja meg a hajnalt.

OSCAR WILDE, 1888

Váratlan küldemény

NEW YORK, 1873. FEBRUÁR

A férfinak, aki a plakátokon Prospero, a Mágusként szerepel, rendszerint rengeteg levele érkezik a színház irodájába, de az eddig még nem fordult elő, hogy a neki címzett boríték egy öngyilkos búcsúlevelét rejtse, mint ahogy az sem, hogy a levél egy ötéves kislány kabátjához legyen gondosan hozzáerősítve egy gombostűvel.

Az ügyvéd, aki a gyermeket a színházépülethez kíséri, a színigazgató heves tiltakozása ellenére sem hajlandó magyarázatot adni, mindössze vállat von, megbillenti a kalapját, aztán eliszkol, amilyen gyorsan csak tud, sorsára hagyva a kislányt.

A színigazgatónak rá sem kell néznie a boríték címzésére, anélkül is tudja, kihez jött a gyermek. A ragyogó szempár, amely a kócos, barna fürtök fellege alól kukucskál kifelé, szakasztott olyan, mint a mágusé, csak kisebb és nyíltabb tekintetű.

Az igazgató kézen fogja a kislányt, az apró ujjak ernyedten simulnak a tenyerébe. A kicsi nem hajlandó levetni a kabátját, pedig odabenn a színházépületben meleg van: amikor az igazgató arról faggatja, miért nem, nem felel, csak elszántan, csökönyösen rázza a fejét.

Az igazgató, jobb ötlete nem lévén, bekíséri a kislányt az irodájába. A gyermek csendesen kuporog egy kényelmetlen széken, fölötte a falon régvolt előadások bekeretezett plakátjainak sora, körülötte jegyekkel és nyugtákkal teli dobozok. Az igazgató egy csésze teát hoz neki, és eggyel több kockacukrot tesz bele a szokásosnál, de ő hozzá sem nyúl, a bögre ott áll érintetlenül az asztalon, a tea lassan kihűl.

A kislány meg se moccan, nem fészkelődik a székén. Csak ül mozdulatlanul, a keze összekulcsolva az ölében. Tekintetét mereven lefelé, a cipőjére szegezi, amely nem ér le egészen a földre. Az egyiknek az orrán látszik egy kis kopás, de mindkét cipőfűző hibátlanul csokorra van kötve.

Amikor Prospero megérkezik, a lepecsételt boríték még mindig ott lóg a gyerek kabátján, felülről a második gombhoz erősítve.

A kislány hallja, hogy jön, mielőtt még kinyílna az ajtó, mert a mágus súlyos léptei visszhangzanak a folyosón. Bezzeg az igazgató, a maga egyenletes járásával már többször is végigment a folyosón oda-vissza, olyan hangtalanul, akár egy macska.

– Van itt egy… küldemény is az ön számára, uram! – mondja az igazgató. Kinyitja az ajtót, és betessékeli a mágust a zsúfolt irodába, aztán eloson, hogy más színházi ügyek után lásson, mert semmi kedve hozzá, hogy a szemtanúja legyen, mi sül ki az irodájában lejátszódó találkozásból.

A mágus pillantása végigpásztázza az irodát. Egyik kezében nagy csomó levelet szorongat, bársonyköpönyege, amelynek feketeségétől döbbenetes élességgel üt el a fehér selyembélés, vízesésként zúdul alá a válláról. Arra számít, hogy papírba csomagolt dobozt vagy ládát fog találni. Csak akkor döbben rá, mit értett a színházigazgató „küldemény” alatt, amikor a kislány felnéz rá, saját szemének pontos másával.

– A francba! – Mindössze ez a két szó szalad ki Prospero, a Mágus száján, amikor életében először megpillantja a leányát.

A kislány elfordítja róla a tekintetét, és újra a cipőjét bámulja.

A mágus becsukja maga mögött az ajtót, a levélcsomót lehajítja az íróasztalra a teáscsésze mellé, és szemügyre veszi a gyermeket.

A borítékot úgy tépi le a kabátjáról, hogy közben a gombostű a helyén marad.

Bár a borítékon a színpadi neve és a színház címe olvasható, a benne lévő levélben az üzenet írója valódi nevén, Hector Bowennek szólítja.

A mágus szeme végigfut a sorokon, de ha a feladó azt remélte, a levél valamiféle érzelmi reakciót fog kiváltani belőle, akkor sajnálatosan és jóvátehetetlenül tévedett. A mágus mindössze egyetlen tényt ítél annyira fontosnak, hogy megálljon kissé az olvasásban: azt, hogy ez a kislány itt az övé, és Celiának hívják.

– Anyád jobban tette volna, ha Mirandának keresztel – jegyzi meg kuncogva a kislánynak Prospero, a Mágus. – De nyilván nem volt hozzá elég esze…

A kislány újra felnéz rá. A sötét szemek a kócos fürtök árnyékában résnyire szűkülnek.

A teáscsésze az íróasztalon rázkódni kezd. A folyadék sima felszínén hullámok szaladnak végig, a csészén a máz megrepedezik, majd a virágos porcelán szilánkokra hullva az asztallapra roskad. A kihűlt tea tócsába gyűlik a csészealjon, és lecsöpög a padlóra, ragacsos csíkokat hagyva a politúrozott asztallapon.

A mágus már nem mosolyog. Homlokát ráncolva az íróasztalra pillant, és a kiömlött tea elkezd visszafelé szivárogni a padlóról. A csésze repedt és törött darabkái felemelkednek és újra összeállnak a folyadék körül, míg végül a teáscsésze teljes épségben újra ott áll az asztalon, s a tea felszínéről lágyan kavarogva gőz száll fel a levegőbe.

A kislány kerekre nyílt szemmel bámulja a teáscsészét.

Hector Bowen egyik kesztyűs kezébe fogja a lánya arcát, egy pillanatig az arckifejezését fürkészi, aztán elengedi. Az ujjai hosszú vörös nyomokat hagynak a kislány bőrén.

– Talán mégiscsak van benned fantázia – állapítja meg.

A kislány nem felel.

A mágus a következő hetekben többször is megpróbálkozik vele, hogy Mirandának szólítsa, de a gyermek kizárólag a Celiára hallgat.

*

NÉHÁNY HÓNAPPAL KÉSŐBB, amikor úgy gondolja, a kislány készen áll rá, a mágus is megírja a maga levelét. Címet nem ír rá, a levél mégis megérkezik a címzetthez az óceán túlsó partjára.

Két úriember fogadást köt egymással

LONDON, 1873. OKTÓBER

Ma van Prospero rövid vendégszereplésének utolsó előadása. A mágus már jó ideje nem szerencséltette London színházait jelenlétével, most is mindössze egyetlen hétre érkezett, és délelőtti előadásokra nem is vállalkozik. A méregdrága jegyek pillanatok alatt elkeltek, és a színház annyira zsúfolt, hogy sok nő végig a keze ügyében tartja a legyezőjét, és folyamatosan legyezgeti magát, mert a cirkuszban fojtogató hőség van a kinti, csípős őszi hideg ellenére. Ezek a legyezők az este egy bizonyos pontján hirtelen kismadarakká változnak, míg végül egész raj köröz majd a színház mennyezete alatt, a közönség fülsiketítő tapsa közepette. Amikor aztán minden egyes madár visszatér tulajdonosának ölébe, visszaalakulva takarosan összecsukott legyezővé, a taps ismét felzúg, bár egyesek annyira megdöbbennek, hogy még tapsolni is elfelejtenek, csak forgatják a kezükben tollas vagy csipkés legyezőjüket, és már egyáltalán nem törődnek a hőséggel.

A bal oldali proszcéniumpáholyban ülő, szürke öltönyös férfi azonban nem tapsol. Sem ennél a trükknél, sem egyetlen másiknál az este folyamán. Rezzenéstelen, szúrós tekintettel nézi a színpadon álló férfit, egy pillanatra sem veszi le róla a szemét. Egyetlenegyszer sem emeli tapsra kesztyűs kezét. A szeme sem rebben olyan mutatványok láttán, amelyeket a lelkes közönség tapssal, felszisszenéssel, sőt időnként meglepett sikoltással jutalmaz.

Amikor az előadásnak vége, a szürke öltönyös férfi a folyosón könnyedén áthatol a színházlátogatók tülekedő tömegén. Észrevétlenül becsusszan egy lefüggönyözött ajtón, amely a színfalak mögé, az öltözőkhöz vezet. A díszletező munkások és az öltöztetőnők még csak pillantásra sem méltatják.

Sétapálcája ezüsthegyével megzörgeti a folyosó végéből nyíló ajtót.

Az ajtó magától felpattan, és mögötte feltárul a zsúfolt öltöző. Falát körös-körül tükrök borítják, és minden egyes tükör más szögből mutatja Prosperót.

A frakkja ott hever a bársonyhuzatú karosszék karfájára hajítva, mellénye begombolatlanul lóg csipkeszegélyű inge fölött. A cilindere, amely olyan fontos szerepet játszott az előadás alatt, a sarokban álló kalapfogason függ.

Prospero most idősebbnek látszik, mint a színpadon, ahol a kápráztató rivaldafény és a vastag festékréteg eltakarta arcán a kor jeleit. Az arc, amely a tükörből visszanéz rá, ráncos, a haja erősen őszül. De ahogy az ajtóban álló férfi láttán elmosolyodik, abban van valami kölykös vonás.

– Nagyon utáltad, igaz? – kérdezi anélkül, hogy hátrafordulna, mintha a tükörben látható, kísértetiesen szürke képmáshoz beszélne. Közben a vastag púderréteg maradványait törölgeti az arcáról egy zsebkendővel, amely valaha fehér lehetett.

– Én is örülök, hogy látlak, Hector! – üdvözli a szürke öltönyös férfi, és csendesen becsukja az ajtót maga mögött.

– Tudom, hogy mélyen megveted az egészet, az elejétől a végéig – jelenti ki Hector Bowen nevetve. – Figyeltelek, úgyhogy ne is próbáld tagadni!

Megfordul, és a kezét nyújtja a szürke öltönyösnek, de az nem fogadja el. Válaszul Hector csak vállat von, és elegánsan int egyet a szemközti fal felé. A bársonyhuzatú karosszék elősiklik a bőröndökkel és sálakkal telezsúfolt sarokból, miközben a frakk, mint valami árnyék, fellebben a karfáról és engedelmesen felakasztja magát a szekrényben.

– Foglalj helyet! – kínálja ülőhellyel Hector a vendégét. – Bár sajnos ez a szék nem olyan kényelmes, mint a fentiek.

– Nem tetszik, hogy látványosságot csinálsz a dologból! – méltatlankodik a szürke öltönyös férfi, miközben lehúzza a kesztyűjét, és leporolja vele a széket, mielőtt leülne rá. – Hogy megpróbálod trükknek és illúziónak feltüntetni. Ráadásul van képed még belépődíjat is kérni érte!

Hector a púderfoltos zsebkendőt lehajítja egy ecsetekkel és arcfestékekkel teli asztalra.

– Nem akadt egyetlen ember sem a közönség közt, aki egyetlen másodpercre is elhitte volna, hogy amit lát, az nem trükk, hanem maga a valóság! – feleli a színpad felé intve. – Éppen ez a szép benne! Mondd, láttad te már, miféle masinériákra van szükségük ezeknek a közönséges bűvészeknek ahhoz, hogy akár a leghétköznapibb mutatványt is véghezvigyék? Ezek mindössze tollas halak, akik megpróbálják meggyőzni a közönséget, hogy tudnak repülni, és én vagyok közöttük az egyetlen valódi madár. De a közönség nem lát semmi különbséget, legfeljebb annyit, hogy én ügyesebben adom elő.

– Ettől még, amit művelsz, nem lesz kevésbé léha és szemfényvesztő!

– Ezek az emberek azért jönnek ide, hogy megdöbbentsék őket – érvelt Hector. – És én könnyebben el tudom kápráztatni őket, mint mások. Kár lenne kihagyni ezt a lehetőséget. Ráadásul jobban fizet, mint hinnéd. Keríthetek neked egy italt? Van itt elrejtve egy-két üveggel, bár abban nem vagyok egészen biztos, hogy pohár is akad… – Keresgélni kezd az asztalon, közben félrelök egy nagy halom újságot és egy üres madárkalitkát.

– Nem, köszönöm! – feleli a szürke öltönyös férfi. Fészkelődik egy kicsit a székén, kezét a sétapálcája nyelén nyugtatja. – Az előadásodat különösnek találtam, a közönség reakcióját pedig kissé zavarba ejtőnek. Mintha nem koncentráltál volna eléggé…

– Nem lehetek túl jó, ha azt akarom, hogy elhiggyék, én is ugyanolyan kókler vagyok, mint a többiek! – vágja rá Hector nevetve. – Köszönöm, hogy eljöttél, és végigszenvedted a műsoromat. Csodálom, hogy egyáltalán vetted a fáradságot, én már kis híján feladtam a reményt. Pedig lefoglaltam neked a páholyt a teljes hétre.

– Ha meghívnak valahová, többnyire el is szoktam menni. A leveledben azt írtad, van egy ajánlatod a számomra.

– Meghiszem azt! – Hector egyetlen, éles csattanással összecsapja a kezét. – Azt reméltem, van kedved egy újabb játszmához. Már olyan régen nem játszottunk… De először be akarom mutatni neked az új tanítványomat.

– Azt hittem, végleg felhagytál a tanítással.

– Úgy is van, de most olyan páratlan lehetőség kínálkozott, amelynek nem tudtam ellenállni!

Hector egy ajtóhoz lép, amit szinte teljesen eltakar egy magas állótükör.

– Celia, kedvesem! – szól be a szomszédos szobába, aztán visszatér a székéhez.

Egy pillanattal később egy kislány jelenik meg az ajtóban, csinos öltözéke kirí a kopott és szörnyen rendetlen környezetből. Csupa szalag és csipke, olyan, mint egy frissen vásárolt hajas baba, eltekintve attól a néhány rendetlen hajfürttől, amely kiszabadult a hajfonatából. Amikor látja, hogy az apja nincs egyedül, tétován megáll a küszöbön.

– Semmi baj, drágám! Gyere csak beljebb! – biztatja Hector, és egy kézmozdulattal betessékeli. – Ne félj semmit! Ez itt egy régi kollégám…

A kislány néhány lépéssel közelebb jön, aztán kecsesen pukedlizik, ruhájának csipkeszegélye a kopott parkettát söpri.

– Ez itt a lányom, Celia! – int Hector a szürke öltönyös férfinak, és kezét a kislány fejére teszi. – Celia, ez itt Alexander!

– Örülök, hogy megismerhetem – üdvözli a kislány. A hangja alig több suttogásnál, de mélyebb, mint amilyet az ember egy ilyen aprócska gyerektől várna.

A szürke öltönyös férfi udvarias bólintással üdvözli.

– Szeretném, ha megmutatnád ennek az úrnak, mit tudsz! – kéri Hector. Mellényzsebéből hosszú láncon függő, ezüst zsebórát húz elő, és lerakja az asztalra. – No, rajta!

A kislánynak elkerekedik a szeme.

– Azt kérted, soha ne csináljam, ha valaki megláthatja! – szólal meg. – Megígértetted velem.

– Ez az úr itt nem valaki! – nevet fel Hector.

– De te azt mondtad, nincsenek kivételek! – tiltakozik Celia.

Az apa arcáról eltűnik a mosoly. Megragadja a kislányt a vállánál fogva, és szigorúan a szemébe néz.

– Ez most egészen kivételes eset! – magyarázza. – Légy szíves, mutasd meg ennek az úrnak, hogy mire vagy képes! Ahogy gyakorláskor szoktuk! – Az asztal felé tolja a kislányt, amelyen a zsebóra hever.

A kislány komolyan bólint, és teljes figyelmét az órára fordítja, a karját összekulcsolja a háta mögött.

Egy pillanattal később az óra lassan forogni kezd, köröket ír le az asztallapon, a láncát spirál alakban vonszolja maga után.

Aztán felemelkedik az asztalról, felszáll a levegőbe, és ott imbolyog, mintha vízben úszna.

Hector fürkésző pillantást vet a szürke öltönyös férfira.

– Nagyon hatásos – szólal meg amaz. – De valójában egészen egyszerű.

Celia összevonja a szemöldökét sötét szeme fölött, az óra megrázkódik, mire alkatrészek kezdenek záporozni a levegőből.

– Celia! – szól rá élesen az apja.

A kislány elpirul a megrovó hangsúly hallatán, és bocsánatkérést mormog. Az alkatrészek visszalebegnek az órába, elfoglalják a helyüket, míg végül az óra megint tökéletesen ép, másodpercmutatója ketyegve halad előre, mintha mi sem történt volna.

– No, ez már valamivel komolyabbnak mondható – ismeri el a szürke ruhás férfi. – De a lányod hamar méregbe gurul.

– Még nagyon kicsi! – feleli Hector, és megveregeti Celia feje búbját, mit sem törődve azzal, hogy a kislány a mondat hallatán morcos arcot vág. – És még nincs egy éve, hogy tanítani kezdtem. Mire felnő, utolérhetetlen lesz!

– Ennyit akármelyik gyereknek, akit az utcán felszedek, meg tudok tanítani. Hogy utolérhetetlen lenne, az csak a te személyes véleményed, és könnyű megcáfolni.

– Ha! – kiált fel Hector. – Szóval hajlandó vagy belemenni a játékba!

A szürke öltönyös csak egy pillanatig habozik, aztán rábólint.

– Igen, esetleg érdekel a dolog… feltéve, hogy egy kicsit bonyolultabb lesz, mint legutóbb – latolgatja. – Akkor talán…

– Naná, hogy bonyolultabb lesz! – válaszolja Hector. – Ezúttal egy született tehetséggel szállok be a játékba. Nem akarom holmi csekélységre elfecsérelni!

– Az mindig kérdéses, hogy született tehetséggel állunk-e szemben. Hajlammal esetleg, de a született tehetség rendkívül ritka.

– Hiszen a saját lányom! Hogy ne lenne született tehetség!

– Magad is elismered, hogy már tanítod egy ideje – veti ellen a szürke öltönyös férfi. – Akkor hogy lehetsz ilyen biztos benne?

– Celia, mikor kezdtük el a leckéket? – kérdi Hector a kislányra nézve.

– Márciusban – feleli a gyerek.

– Melyik évben, kedvesem? – teszi fel Hector a következő kérdést.

– Idén – válaszolja a kislány olyan hangon, mintha az apja valami különösen nagy butaságot kérdezett volna.

– Vagyis nyolc hónapja tanul – magyarázza Hector. – És még alig múlt hatéves. Ha jól emlékszem, te néha ennél is fiatalabb korban kezdesz foglalkozni a tanítványaiddal. Celia nyilván sokkal előbbre tart, mint akkor tartana, ha nem lenne született tehetség. Azt az órát már első próbálkozásra sikerült a levegőbe emelnie.

A szürke öltönyös ember most Celia felé fordul, és szemügyre veszi a kislányt.

– Véletlenül törted el, igaz? – kérdezi, és fejével az óra felé int, amely most újra ott hever az asztalon. Celia a homlokát ráncolja, és alig észrevehetően bólint.

– Ahhoz képest, hogy milyen kicsi, meglepően nagy önuralma van – állapítja meg. – De az ilyen indulatos természet sosem szerencsés a mi szakmánkban. Meggondolatlan viselkedéshez vezethet.

– Ki fogja nőni, vagy ha nem, megtanul uralkodni magán. Nem nagy ügy.

A szürke öltönyös férfi le nem veszi a szemét a kislányról, de amikor megszólal, Hectorhoz beszél. Celia fülében a férfi hangja nem áll össze többé szavakká, és amikor az apja válaszát is ugyanilyen elmosódottan hallja csak, a kislány összeráncolja a homlokát.

– Te a saját gyerekedre kötsz fogadást?

– Úgysem veszít – vág vissza Hector. – Azt ajánlom, keress magadnak olyan tanítványt, akitől nem sajnálsz megválni, ha ugyan nincs máris ilyen diákod tartalékban…

– Gondolom, a kislány anyjának nincs beleszólása az egészbe.

– Jól gondolod.

A szürke öltönyös férfi egy darabig a gyerek vonásait fürkészi, de amikor megszólal, Celia még mindig nem érti, mit beszél.

– Megértem, hogy bízol a képességeiben, de azért azt javasolnám, vedd fontolóra azt a lehetőséget is, hogy elveszítheted, ha a verseny nem az ő javára dől el. Biztos lehetsz benne, hogy méltó ellenfelet találok neki. Különben semmi értelme nem volna beszállnom a játékba. Nincs rá garancia, hogy ő fog nyerni.

– Ezt a kockázatot hajlandó vagyok vállalni! – jelenti ki Hector, és közben rá sem pillant a lányára. – Ha akarod, hogy most mindjárt hivatalossá tegyük a megállapodásunkat, csak rajta!

A szürke öltönyös férfi újra Celiára néz, és amikor megszólal, a lány ismét érti a szavait.

– Rendben van – egyezik bele, és rábólint.

– Csinált valamit, hogy ne halljak jól – suttogja Celia, amikor az apja hozzá fordul.

– Tudom, drágám, és ez nem volt valami udvarias tőle – feleli Hector, és közben közelebb húzza a kislányt a szürke öltönyös férfi székéhez, az pedig hosszan fürkészi a kislány arcát, s a szeme majdnem olyan világosszürke, mint az öltönye.

– Mindig is képes voltál ilyesmire? – kérdezi, és újra az órára pillant.

Celia bólint.

– Az… az anyukám mindig azt mondta, hogy ördögfióka vagyok – feleli halkan.

A szürke öltönyös férfi előrehajol, és belesúg valamit a kislány fülébe, olyan halkan, hogy a gyerek apja ne hallja. A kislánynak felragyog az arca, és kicsit elmosolyodik.

– Nyújtsd ide a jobb kezed! – parancsolja a férfi, és hátradől a székén. Celia azonnal felemeli a kezét, tenyérrel felfelé, bár láthatólag nem tudja, mire számítson. De a szürke öltönyös férfi nem tesz semmit a kislány nyitott tenyerébe. Ehelyett megfordítja a gyerek kezét, lehúz egy ezüstgyűrűt a saját ujjáról, és felhúzza a kislány jobb kezének gyűrűsujjára, bár az ékszer túlságosan tág a gyerek vékonyka ujjára. A másik kezével közben erősen tartja Celia csuklóját.

A kislány már nyitja a száját, hogy figyelmeztesse a férfit arra a nyilvánvaló tényre, hogy a gyűrű, bár igen csinos, túl tág neki, amikor nagy örömére észreveszi, hogy zsugorodni kezd az ujján.

Az öröme azonban csak pillanatokig tart, máris felülkerekedik a fájdalom, mert a gyűrű csak zsugorodik tovább, a fém belevág a bőrébe. Megpróbálja lehúzni, de a szürke öltönyös férfi erősen szorítja a csuklóját.

Végül elengedi Celia kezét, a kislány hátrál, behúzódik az egyik sarokba, és a kezét bámulja.

– Jó kislány! – dicséri meg az apja.

– Szükségem lesz egy kis időre, hogy felkészítsem a saját játékosomat – veti fel a szürke öltönyös férfi.

– Hát persze! – feleli Hector. – Annyi időt kapsz, amennyit csak akarsz! – Lehúz egy aranygyűrűt a saját kezéről, és leteszi az asztalra. – Ezt tedd el akkorra, amikor megtalálod a játékosodat.

– Nem akarod személyesen intézni?

– Bízom benned.

A szürke öltönyös férfi bólint, előhúz egy zsebkendőt a zsebéből, azzal veszi fel a gyűrűt az asztalról anélkül, hogy hozzáérne, és zsebre vágja.

– Remélem, nem azért csinálod ezt, mert legutóbb az én játékosom nyert.

– Hát persze hogy nem! – válaszolja Hector. – Azért csinálom, mert olyan játékosom van, aki bárkit le tud győzni, és mivel már más idők járnak, vélhetőleg még érdekesebb lesz az egész. Ráadásul, azt hiszem, ha összesítjük az eredményeket, én állok jobban.

A szürke öltönyös ember ez utóbbit nem vitatja, tovább nézi Celiát ugyanazzal a fürkésző tekintettel. A kislány megpróbál kilépni a férfi látószögéből, de ehhez túl kicsi a helyiség.

– Talán a helyszínnel kapcsolatban is van valami ötleted? – kérdezi a szürke öltönyös.

– Nem igazán – feleli Hector. – Arra gondoltam, szórakoztatóbb lesz, ha hagyunk magunknak egy kis mozgásteret, ami a helyszínt illeti. Hogy legyen benne egy kis meglepetés is. Van egy ismerősöm itt, Londonban, egy színházi rendező, aki minden szokatlan dologban benne van. Ha eljön az idő, teszek majd neki egy-két célzást, és biztos vagyok benne, hogy elő fog állni valami remek javaslattal. Talán valamilyen semleges terület volna a legjobb, bár gondolom, jobban örülnél, ha a pocsolyának azt az oldalát választanánk, ahol te laksz.

– Megtudhatnám, hogy hívják ezt az úriembert?

– Lefèvre-nak. Chandresh Christophe Lefèvre-nak. Azt beszélik róla, egy indiai herceg törvénytelen fia, vagy valami hasonló. Az anyja meg állítólag kóbor táncosnő. Itt kell hogy legyen a névjegye valahol ebben a kuplerájban. Tetszeni fog neked, igen széles látókörű ember. Afféle gazdag különc. Egy kicsit rigolyás, egy kicsit kiszámíthatatlan, de hát ez, gondolom, már csak velejár a művészi temperamentummal.

Az egyik asztalon megmoccan a rajta tornyosuló papírhalom, és a lapok addig keveregnek, míg egy névjegy utat nem talál a kupac tetejére, és meg nem indul feléjük a szobán keresztüllebegve. Hector elkapja, és megnézi, mi áll rajta, mielőtt odanyújtaná a szürke öltönyös férfinak.

– Nagyszerű estélyeket rendez…

A szürke öltönyös rá se pillant a névjegyre, mielőtt zsebre vágja.

– Még csak a nevét sem hallottam idáig – jelenti ki. – És nem nagyon szeretem nyilvános helyen rendezni az ilyesmit. De azért majd meggondolom.

– Ugyan már, feleolyan szórakoztató sincs a játék, ha nem nyilvános helyen zajlik! Ott annyi akadály adódik, annyi kihívással kell megküzdeni!

A szürke öltönyös ember ezen eltöpreng egy pillanatig, aztán bólint.

– Ne vegyünk bele egy záradékot, ami kötelez engem, hogy felfedjem a játékosom kilétét? Szerintem ez így lenne sportszerű, tekintve, hogy én már tudom, ki a te játékosod.

– Szerintem semmiféle záradék ne legyen, csak a beavatkozást megtiltó alapszabály, és aztán lássuk, mi történik! – feleli Hector. – Ezzel a mostanival szeretném tágítani a határokat. Határidő sincsen. Ráadásul átengedem neked az első lépést.

– Helyes. Akkor megállapodtunk. Majd jelentkezem! – A szürke öltönyös férfi feláll, és lesöpör néhány láthatatlan porszemet a kabátujjáról. – Örülök, hogy megismerhettem, Miss Celia!

Celia újra kecsesen pukedlizik, de közben egész idő alatt gyanakvóan méregeti a férfit.

A szürke öltönyös búcsúzásul megbillenti a kalapját Prospero felé, aztán kisurran az ajtón, majd kilép a színházból. A még mindig emberektől nyüzsgő utcán úgy mozog, mint valami árnyék.

*

HECTOR BOWEN AZ ÖLTÖZŐJÉBEN kuncog, a lánya pedig csendesen áll a sarokban, és a kezét figyeli. A fájdalom éppen olyan gyorsan eltűnt, mint maga a gyűrű, de a be nem hegedt, vörös sebhely ott maradt az ujján.

Hector felveszi az ezüst zsebórát az asztalról, megnézi, mennyit mutat, aztán összehasonlítja a faliórával. Lassan felhúzza az órát, és közben élénk érdeklődéssel figyeli a mutatókat, amint végigsöpörnek a számlapon.

– Celia – szól, anélkül, hogy felnézne a kislányra –, miért is kell felhúznunk az óránkat?

– Mert mindennek energiára van szüksége – hadarja Celia engedelmesen, és közben még mindig a kezét figyeli. – Ha valamit meg akarunk változtatni, erőfeszítést kell tennünk, és energiát kell fektetnünk belé.

– Nagyon helyes! – Prospero finoman megrázza az órát, aztán zsebre vágja.

– Miért mondtad, hogy Alexandernek hívják? – kérdezi Celia.

– Ez egy nagyon buta kérdés.

– Nem is az a neve.

– Ezt meg honnan tudod? – Hector felemeli a lánya állát, hogy találkozzon a pillantásuk, és farkasszemet néz a sötét szempárral.

Celia állja a tekintetét, és azon töpreng, hogyan tudná elmagyarázni az apjának. Képzeletében felidézi a szürke öltönyös ember éles vonásait és szürke szemét, és megpróbálja kitalálni, miért is nem illik rá az Alexander név.

– Nem ez a valódi neve – állapítja meg végül. – Ez nem az a név, amit kiskora óta visel. Ezt csak úgy viseli, mint a kalapját. Úgyhogy akkor veti le, amikor csak akarja. Mint te a Prosperót.

– Te még annál is okosabb vagy, mint ahogy reméltem – jelenti ki Hector, de arra már nem veszi a fáradságot, hogy megerősítse vagy megcáfolja a lánya feltételezését a kollégája nevével kapcsolatban. Leemeli a cilinderét a kalapfogasról, és a kislány fejébe nyomja. A kalap a gyerek orráig lecsúszik, és eltakarja, fekete bársonykalickába zárja a kérdő szempárt.

A szürke árnyalatai

LONDON, 1874. JANUÁR

Az épület ugyanolyan szürke, mint a járda alatta és az ég felette, és ugyanolyan illékonynak tűnik, mint a felhők: mintha bármelyik pillanatban előfordulhatna, hogy se szó, se beszéd, szétfoszlik a levegőben. Szürke kőfalai olyan jellegtelenek, hogy szinte lehetetlen lenne megkülönböztetni a környező épületektől, ha nem függene ott a megfakult felirat a bejárat fölött. Odabenn még az igazgatónő is szénfeketében jár.

A szürke öltönyös férfi azonban mégiscsak kirí ebből a környezetből.

Az öltönynadrágja túl élesre van vasalva. Sétapálcájának fogantyúja túlságosan fényesre tisztítva villog ősöreg kesztyűje alatt.

Elárulja a nevét, de az igazgatónő szinte abban a pillanatban el is felejti, és ettől annyira zavarba jön, hogy nem meri megkérni rá, ismételje meg. Később a férfi aláírja ugyan a szükséges dokumentumokat, de az aláírása teljességgel olvashatatlan, és néhány héttel később a formanyomtatvány, amit kitöltött, hogy, hogy nem, eltűnik a mappából.

Meglehetősen szokatlan igényeket sorol fel, amikor közli, kit keres. Az igazgatónő összezavarodik, de aztán néhány tisztázó kérdés után három gyereket vezet oda hozzá: két fiút és egy lányt. A férfi azt kijelenti, szeretne négyszemközt beszélni a gyerekekkel, és az igazgatónő, bár kelletlenül, beleegyezik.

Az első fiúval mindössze néhány percig beszélget, mielőtt útjára engedné. Amikor a fiú keresztülmegy az előcsarnokon, a másik kettő kérdőn néz rá, hátha valami támponttal szolgál, mire számíthatnak, de a fiú csak a fejét rázza.

A lány kissé hosszabb ideig marad benn, de aztán a szürke öltönyös őt is kiküldi. Homlokát ráncolva, értetlen pillantással lép ki a szobából.

Aztán a másik fiút is bekísérik a szobába, hogy a szürke öltönyös férfival beszéljen. A gyereket az íróasztallal szemközti székhez irányítják, míg a férfi állva marad.

Ez a fiú nem fészkelődik annyit, mint az első. Csendesen, türelmesen ül, szürkészöld szemét körbejártatja a szobán, megfigyel minden részletet, alaposan szemügyre veszi a férfit is, de anélkül, hogy udvariatlanul megbámulná. Sötét haját ügyetlenül nyírták meg, mintha a borbély figyelmét valami elvonta volna munka közben, de a fiú láthatólag tett némi erőfeszítést, hogy lesimítsa ágaskodó fürtjeit. A ruháján lyukak éktelenkednek, de azért látszik rajta, hogy gondosan mossák-vasalják. A nadrágja, amit már igencsak kinőtt, valaha kék, barna, esetleg zöld lehetett, mára ezt már nehéz megállapítani.

– Mennyi ideje kerültél ide? – kérdezi a férfi, miután néhány pillanatig némán szemléli a fiú elnyűtt ruházatát.

– Mindig is itt éltem – feleli a gyerek.

– Hány éves vagy?

– Kilenc leszek májusban.

– Fiatalabbnak látszol.

– Én nem hazudtam!

– Egy szóval sem állítottam, hogy hazudtál volna.

A szürke öltönyös egy ideig némán, mereven nézi a fiút. A gyerek állja a tekintetét.

– Gondolom, tudsz olvasni, ugye? – kérdezi a férfi.

A fiú bólint.

– Szeretek olvasni – válaszolja. – Csak itt nagyon kevés könyv van. Azokat már mind olvastam.

– Helyes.

A szürke öltönyös férfi ekkor váratlanul a fiú felé hajítja a sétapálcáját. A fiúnak arcizma se rándul, miközben fél kézzel könnyedén elkapja a botot, de a szeme összeszűkül, ahogy csodálkozva, értetlenül néz a botról a férfira, aztán megint a botra.

A férfi bólint, mintha egy önmagának feltett kérdésre felelne, visszaveszi a fiútól a sétapálcát, világos zsebkendőt húz elő a zsebéből, és letörli a botról a fiú ujjnyomait.

– Nagyszerű – dicséri a férfi. – Eljössz velem, és tanítani foglak. Bizton állíthatom, hogy nekem igen sok könyvem van odahaza. Elintézem a szükséges formaságokat, aztán már mehetünk is.

– Van más választásom?

– Inkább itt szeretnél maradni?

A fiú egy pillanatra eltöpreng.

– Nem – feleli végül.

– Pompás.

– Meg se kérdezi, hogy hívnak? – kérdezi a fiú.

– A név korántsem olyan fontos, mint az emberek gondolják – feleli a szürke öltönyös férfi. – Hogy milyen címkét ragasztottak rád akár itt az intézetben, akár a megboldogult szüleid, az engem nem érdekel, és nem jelent számomra semmit. Ha később bármikor úgy találod, hogy kell neked egy név, választhatsz magadnak. Pillanatnyilag erre semmi szükség.

A fiút elküldik, hogy csomagolja össze, ami kevéske holmija van. Eközben a szürke öltönyös férfi aláír néhány papírt, és válaszol az igazgatónő kérdéseire. A válaszokat az igazgatónő nem érti teljesen, de nem tiltakozik ellene, hogy magához vegye a fiút.

Amikor a fiú visszatér, a szürke öltönyös férfi magával viszi a szürke épületből, és a fiú nem is tér vissza soha többé.

Varázslástanleckék

1875–1880

Celia színházak sorában növekszik fel. Többnyire New Yorkban, de néha hosszabb időt töltenek más városokban is. Bostonban, Chicagóban, San Franciscóban. Alkalomadtán átrándulnak Milánóba, Párizsba és Londonba is. Az egyes helyszínek összefolynak Celia fejében valamiféle penész-, bársony- és fűrészporszagú köddé, olyannyira, hogy néha már azt sem tudja, melyik országban van éppen. Nem mintha számítana.

Amíg kicsi, az apja mindenhová magával viszi, úgy teszi közszemlére drága ruhákba öltöztetve, mint valami dédelgetett kis ölebet, hogy a kollégái és az ismerősei körberajongják az előadás után a kocsmában.

Attól fogva, hogy a mágus úgy dönt, a kislány már kinőtt abból, hogy bűbájos színpadi kellék legyen, egyre gyakrabban felejti ott a színházi öltözőkben és a hotelszobákban.

Celia minden egyes ilyen estén arra gondol, az apja talán soha nem tér vissza, de a mágus végül mindig hazabotorkál valamikor hajnalban vagy még később, néha gyöngéden megsimogatja a kislány fejét, miközben Celia alvást színlel, máskor meg egyáltalán nem vesz tudomást róla.

A leckéik mostanában kevésbé szabályszerűen követik egymást. Régebben az apja előre megállapított, bár rendszertelen időpontokban ült le vele, most állandóan próbára teszi, bár a nyilvánosság előtt soha, csak ha ketten vannak.

Azt sem engedi meg, hogy akár a legegyszerűbb feladatot, mondjuk azt, hogy bekösse a cipőfűzőjét, kézzel végezze. Ehelyett Celia a lábára mered, és némán azt kívánja, hogy a fűző kösse meg, majd oldja ki magát a rendetlen csokorból, és amikor összebogozódik, csúnyán néz rá.

Ha kérdéseket tesz fel neki, az apja nem szívesen válaszol. Annyit azért sikerül kiderítenie, hogy annak a szürke öltönyös férfinak, akit az apja Alexandernek szólított, szintén van egy tanítványa, és valami játékra kerül majd sor kettejük között.

– Olyasmire, mint a sakk? – kérdezi egyszer.

– Nem – feleli az apja – nem olyasmire, mint a sakk.

*

A FIÚ EGY LONDONI HÁZBAN nő fel. Soha nem találkozik senkivel, még olyankor sem, amikor az ebédjét vagy a vacsoráját hozzák. Ilyenkor egy fedett tálca jelenik meg az ajtóban, és később ugyanígy el is tűnik. Havonta egyszer beeresztenek hozzá egy embert, hogy levágja a haját, de az sem szól hozzá egyetlen szót sem. Évente egyszer ugyanez az ember eljön, hogy méretet vegyen az új ruháihoz.

A fiú ideje nagy részét olvasással tölti. És persze írással. Egész fejezeteket másol ki a könyvekből, kiírja azokat a szavakat és jeleket, amelyeket eleinte nem ért, de aztán meghitt ismerősökké válnak tintafoltos ujjai alatt, ahogy újra és újra megformálódnak, egyre egyenletesebb sorokban. Történelmi krónikákat olvas, mondákat és regényeket. Lassanként megtanul néhány idegen nyelvet, bár beszélni nehezére esik rajtuk.

Néha ellátogatnak egy-egy múzeumba vagy könyvtárba, de csak olyankor, amikor zárva vannak, és alig van ott valaki rajtuk kívül, ha egyáltalán akad valaki. A fiú borzasztóan szereti ezeket a kirándulásokat, részben azért, mert a könyvtárakban és múzeumokban annyi mindent láthat, de főleg azért, mert egy kis változatosságot jelentenek a megszokott napirendjéhez képest. Ám ezek a kirándulások ritkák, azt pedig egyáltalán nem engedik neki, hogy bárhová egyedül menjen.

A szürke öltönyös férfi mindennap felkeresi a szobájában, és többnyire egész halom új könyvet hoz magával. Kereken egy órát tölt nála minden alkalommal, és tanítja, de hogy pontosan mire, azt a fiú úgy érzi, soha nem fogja egészen megérteni.

Egyetlenegyszer kérdezi csak meg, mikor engedi meg neki a szürke öltönyös, hogy ő maga is véghezvigyen valamit azokból, amiket a férfi nagy ritkán mutat neki a szigorú terv szerint folyó órákon.

– Majd ha készen leszel rá! – A férfi mindössze ennyit válaszol.

De még hosszú ideig nem találja úgy, hogy a fiú készen állna.

*

A GALAMBOKAT, amelyek Prospero műsora alatt megjelennek a színpadon és néha a nézőtéren is, finom mívű kalitkákban tartják, amelyeket mindig a bőröndjeivel és a többi kellékével együtt szállítanak tovább a soron következő színházba.

Egy ajtócsapódástól az öltözőjében meginog a bőröndökből és dobozokból álló torony, és felborít egy galambokkal teli kalitkát.

A bőröndök a következő pillanatban helyreigazodnak, a kalitkát azonban felemeli Hector, hogy közelebbről megvizsgálja, nem esett-e bajuk a madaraknak.

A galambok többsége csak elkábult az eséstől, de az egyiknek láthatólag eltörött a szárnya. Hector óvatosan kiemeli a madarat a többi közül, és miközben lerakja a kalitkát, az elgörbült rácsok maguktól helyreigazodnak.

– Meg tudod gyógyítani? – kérdezi Celia.

Az apja a sérült galambra pillant, aztán vissza a lányára, láthatólag egy másik kérdésre vár.

– Én meg tudom gyógyítani? – kérdezi a kislány pillanatnyi hallgatás után.

– Rajta, próbáld meg! – biztatja az apja, és átadja neki a madarat.

Celia gyöngéden simogatja a remegő galambot, és merőn nézi a törött szárnyat.

A madár fájdalmas, fojtott hangot hallat, egészen mást, mint a megszokott turbékolása.

– Nem megy – suttogja Celia könnyes szemmel, és felemeli a madarat, hogy átadja az apjának.

Hector elveszi a galambot, és mit sem törődve lánya tiltakozó kiáltásával, egy gyors mozdulattal kitekeri a nyakát.

– Az élőlényekre más szabályok vonatkoznak – jegyzi meg. – Előbb valami egyszerűbbet kellene gyakorolnod. – Felveszi Celia egyetlen babáját az egyik székről, és leejti a padlóra. A baba porcelánfeje megreped és szétnyílik. Amikor Celia másnap a tökéletesen megjavított babát odaviszi az apjának, az mindössze helyeslően bólint, aztán egy kézmozdulattal elküldi a kislányt, hogy ne zavarja a műsorára való készülődésben.

– Te meg tudtad volna gyógyítani azt a madarat! – méltatlankodik Celia.

– Igen, de abból nem tanultál volna semmit! – válaszolja Hector. Meg kell ismerned a korlátaidat, hogy meghaladhasd őket. Szeretnél győzni, nem igaz?

Celia bólint, és lenéz a babájára. Már egyáltalán nem látszik rajta, hogy eltörött, egyetlen repedés sem húzódik a baba kifejezéstelen, mosolygó arcán.

Behajítja egy szék alá, és amikor továbbállnak a színházból, nem viszi magával.

*

A SZÜRKE ÖLTÖNYÖS FÉRFI elviszi a fiút egy hétre Franciaországba, bár ezt az utat nem kifejezetten vakációnak szánja. Nem szól neki előre, hogy utazni fognak, kevéske holmiját tudta nélkül csomagolják be a bőröndjébe.

A fiú feltételezi, hogy valamiféle tanulmányúton vannak, de azt nem lehet tudni, pontosan mit is tanulmányoznak. Az első nap után az is megfordul a fejében, hogy talán csak az ételek kedvéért ruccantak ki, annyira elbűvöli a boulangerie-kben kapható frissen sült kenyér ínycsiklandó ropogása és a hihetetlenül sokféle sajt.

Itt is ellátogatnak záróra után néhány kiürült múzeumba, ahol a fiú hiába próbálkozik olyan hangtalanul végigmenni a képtárakon, mint az oktatója, és összerezzen, amikor minden egyes lépésének zaja végigvisszhangzik a néma termeken. Szeretne magának egy vázlatfüzetet, de az oktatója azt állítja, sokkal jobb lesz, ha a memóriájában raktározza el mindazt, amit látott.

Egyik este a fiút színházba küldik.

Arra számít, hogy színdarabot fog látni, esetleg balettet, de az előadás, aminek végül a szemtanúja lesz, valami sokkal szokatlanabb.

A színpadon álló férfi lenyalt hajú, szakállas fickó, akinek fehér kesztyűs keze galambpárként röpdös fekete öltönye előtt, és egyszerű bűvésztrükkökkel és illuzionistamutatványokkal szórakoztatja a közönséget. Madarakat tüntet el dupla fenekű kalitkákból, zsebkendőket varázsol elő a zsebéből, hogy azután újra eltűnjenek a mandzsettájában.

A fiú kíváncsian figyeli a bűvészt is, szerény közönségét is. A nézőknek láthatólag tetszenek a trükkök, gyakran udvariasan megtapsolják.

Amikor később az előadás felől faggatja az oktatóját, azt a választ kapja, hogy erről majd akkor beszélnek, ha a hét végén visszatérnek Londonba.

A következő estén a fiút egy nagyobb színházba viszi a szürke öltönyös, és újra egyedül hagyja az előadás idejére. A fiút már a nézők nagy száma is nyugtalanná teszi, még sose volt ennyi emberrel egy térbe zárva.

A színpadon álló férfi idősebbnek tűnik, mint az előző esti bűvész. Az öltönye is elegánsabb. A mozdulatai precízebbek. Minden egyes mutatványa szokatlan, sőt lenyűgöző.

A taps ezúttal már nem csak udvariasságból hangzik fel.

És ez a bűvész nem rejteget zsebkendőket a csipkés mandzsettájában. A madaraknak, amelyek a legkülönbözőbb helyekről bukkannak elő, egyáltalán nincs is kalitkájuk. És akadnak olyan mutatványai, amelyekhez hasonlókkal a fiú mindaddig csak a leckéiben találkozott. Olyan mesterkedések és szemfényvesztések, amelyekről az oktatója újra meg újra nyomatékosan állította, hogy titokban kell tartani őket.

Amikor az előadás végén Prospero, a Mágus meghajol, a fiú együtt tapsol a közönséggel.

Az oktatója ezúttal sem hajlandó válaszolni a kérdéseire mindaddig, amíg vissza nem érnek Londonba.

Amint megint a londoni házukban vannak, és visszatérnek megszokott, szigorúan szabályozott életmódjukhoz, amelyről a fiú most úgy érzi, mintha soha, egy pillanatra sem tértek volna el tőle, a szürke öltönyös férfi először arra kéri őt, mesélje el, mi volt a különbség a két előadás között.

– Az első férfi mindenféle szerkezeteket meg tükröket használt, hogy a közönség másra figyeljen, amikor nem akarta, hogy észrevegyenek valamit, hogy hamis látszatot keltsen. A másik viszont, akit úgy hívtak, mint a herceget A viharban, színlelte, hogy ő is ezt teszi, de igazából nem használt illúziókeltést, se más bűvésztrükköket. Ő úgy dolgozott, ahogy maga.

– Pontosan!

– Ismeri azt az embert? – kérdezi a fiú.

– Igen, méghozzá nagyon hosszú ideje – feleli az oktatója.

– Ő is tanítja a varázslást, ahogy maga nekem?

Az oktatója bólint, de többet nem árul el.

– Hogy lehet az, hogy a nézők nem veszik észre a különbséget? – kérdezi a fiú. Az ő számára teljesen világos, jóllehet nem tudná pontosan megmagyarázni, miért. Volt valami a levegőben, amiből nyilvánvalóvá vált számára, nem csak a szemével látta.

– Az emberek többnyire csak azt látják, amit látni akarnak. Leggyakrabban pedig azt, amit mások láttatni akarnak velük.

Többet nem beszélnek a dologról.

Bár később is elmennek hasonló, nem kimondottan vakációszerű utazásokra, de csak igen ritkán, és több bűvészt a szürke öltönyös férfi nem mutat a fiúnak.

*

PROSPERO, A MÁGUS zsebkésével sorra egymás után, mélyen belevág lánya mind a tíz ujjbegyébe, aztán némán várakozik, amíg a síró kislány megnyugszik annyira, hogy begyógyítsa a sebeit, miközben a vércsöppek lassan visszaszivárognak a helyükre.

A bőr összeforr, az ujjlenyomat tekergőző barázdái újra megtalálják egymást és szilárdan összeforrnak.

Celia válla elernyed, ahogy enyhül a feszültség, amely görcsbe merevítette, a megkönnyebbülése szinte tapintható, ahogy összeszedi magát az iménti megrázkódtatás után.

Az apja mindössze néhány pillanatnyi pihenőt engedélyez neki, mielőtt újra mély sebet hasítana frissen összeforrott ujjbegyeibe.

*

A SZÜRKE ÖLTÖNYÖS FÉRFI előhúz egy zsebkendőt a zsebéből, az asztalra ejti, és az tompa puffanással landol, jelezve, hogy valami ezüstnél is súlyosabb holmi rejtőzik a redői között. Felemeli a négyszögletű selyemdarabot, és a benne lévő tárgy, egy aranygyűrű, kigurul az asztalra. A gyűrű fémje kissé már megfakult, és valami véset is van rajta, a fiú úgy gondolja, latin szavak lehetnek, de olyan cikornyás betűkkel írták őket, hogy nem tudja kisilabizálni.

A szürke öltönyös férfi visszateszi az immár üres zsebkendőt a zsebébe.

– Ma a kötelékek létrehozásáról fogunk tanulni – jelenti be.

Amikor eljutnak a leckében a gyakorlati szemléltetésig, a szürke öltönyös férfi arra utasítja a fiút, hogy húzza fel a gyűrűt az ujjára. Ő maga soha, semmilyen körülmények között sem ér a fiúhoz.

A fiú mindhiába próbálja a gyűrűt lefeszegetni az ujjáról, az beleolvad a bőrébe.

– A kötelék örök időkre szól, fiam – magyarázza a szürke öltönyös férfi.

– És mire kötelez? – kérdezi a fiú, miközben összevont szemöldökkel bámulja a sebhelyet az ujján, ahol pillanatokkal korábban a gyűrű látszott.

– Egy fogadalomra, amely már korábban is létezett, és egy személyhez kapcsolódik, akivel még egy ideig nem találkozol. Ebben a pillanatban a részletek még nem fontosak. Ez csak egy szükséges formaság.

A fiú némán bólint, és nem kérdezősködik többet, de aznap éjjel, amikor egyedül marad, és nem tud elaludni, órákig bámulja a kezét a holdfényben, és azon töpreng, ki lehet az a személy, akinek mostantól az elkötelezettje.

*

TÖBB EZER KILOMÉTERNYIRE ONNAN, egy zsúfolt színházteremben, ahol a közönség mennydörgő tapsviharral jutalmazza a színpadon álló férfit, a színfalak mögött, a használaton kívüli díszletek árnyékába húzódva Celia Bowen összegömbölyödik a padlón, és vigasztalhatatlanul zokog.

A Mágus

LONDON, 1884. MÁJUS–JÚNIUS

Kevéssel azelőtt, hogy a fiú betöltené a tizenkilencet, a szürke öltönyös férfi minden előzetes bejelentés nélkül kiköltözteti a belvárosi házból egy szűk kis lakásba, amelynek ablakai a British Museumra néznek.

A fiú először azt hiszi, hogy csak átmeneti időre költöztek oda. Az utóbbi időben gyakran hetekre, sőt hónapokra elutaztak Franciaországba, Németországba és Görögországba, bár az időt ott is gyakrabban töltötték tanulással, mint a városok nevezetességeiben való gyönyörködéssel. De ez a mostani, ez nem tartozik a fényűző hotelekben eltöltött „vakációfélék” közé.

Ebben a szerény kis lakásban csak a legszükségesebb bútordarabokat lehet megtalálni, és annyira hasonlít a korábbi szobájához, hogy nehezére esik bármilyen kis honvágyat is érezni, legfeljebb a könyvtárat kívánja vissza, bár még mindig tekintélyes mennyiségű könyv veszi körül.

A ruhásszekrényben jól szabott, de jellegtelen fekete öltönyök sorakoznak. Keményített fehér ingek. Egy sor méretre készült keménykalap.

A fiú megpróbálja kifaggatni a szürke öltönyös férfit, vajon mikor kezdődik el az a valami, amire csak mint „párviadalra” szoktak utalni. A szürke öltönyös nem válaszol, bár a költözés ténye nyilván arra utal, hogy vége a szabályszerű leckéknek. Ehelyett a fiú egymaga folytatja a tanulmányait. Van egy csomó jegyzetfüzete, teli mindenféle szimbólumokkal és díszítményekkel, átrágja magát a régi jegyzetein, és mindig talál valami újat és elgondolkodtatót. Állandóan kis füzeteket hord magánál, és amikor megtelnek, átmásolja őket egy nagyobba.

Minden egyes jegyzetfüzetet ugyanúgy kezd meg: egy fát rajzol fekete tintával a belső borítóra. A rajzot részletesen kidolgozza, a fekete ágak átnyúlnak a következő oldalakra, összekötik egymással a betűket és a szimbólumokat, a lapok fehérje szinte ki sem látszik a sűrű, tintával írt jelek alól. A jelek, rúnák, szavak és díszítmények egymásba csavarodnak és visszakapcsolódnak az első oldal fájához.

A fiú szorgalmasan gyakorolja mindazt, amit tanult, bár így egymagában nehéz megállapítania, mennyire sikerül az illúziókeltés. Sok időt tölt azzal, hogy a tükörben figyeli magát.

Most, hogy nincs megszabott napirendje és nem tartják szobafogságban, hosszú sétákat tesz a városban. Az embertömeg már önmagában is megrémíti, de az öröm, hogy bármikor elhagyhatja a lakást, ha úgy tartja kedve, többet nyom a latban, mint a félelem, hogy az utcán jártában-keltében véletlenül nekiütközik a járókelőknek.

Parkokban és kávéházakban üldögél, és megfigyeli az embereket, akik ügyet sem vetnek rá, mert a fiú beleolvad az ugyanolyan öltönyt és keménykalapot viselő fiatalemberek tömegébe.

Egyik délután visszatér az öreg házhoz, ahol korábban lakott, mert arra gondol, talán nem tekinti tolakodásnak az oktatója, ha benéz hozzá, sőt talán még egy teával is megkínálja, de az épület üres és elhagyatott, az ablakokat bedeszkázták.

Ahogy visszaindul a lakása felé, zsebre dugja a kezét, és rájön, hogy elveszítette a jegyzetfüzetét.

Hangosan elkáromkodja magát, mire egy mellette elhaladó nő rosszalló pillantást vet rá, és nagy ívben kikerüli, amikor a fiú megtorpan a zsúfolt járdán.

A fiú elindul visszafelé, és ahányszor befordul egy újabb utcába, egyre nyugtalanabb lesz.

Eső szemerkél, alig több nedves ködnél, de a tömegben egyik esernyő a másik után nyílik ki. A fiú a homlokába húzza a kalapját, hogy védje a szemét, miközben pillantása az eső áztatta járdát pásztázza, a jegyzetfüzetét keresve.

Megáll egy sarkon a kávéház sátorponyvája alatt, végigpillant jobbra és balra az utca hunyorgó lámpasorán, és azon töpreng, ne várja-e be itt, amíg a tömeg megritkul, vagy eláll az eső. Aztán megpillant egy lányt, aki szintén a ponyva alatt keresett menedéket: alig néhány lépésnyire áll tőle, és egy jegyzetfüzetet tanulmányoz elmélyülten. A fiú egészen biztos benne, hogy az az ő füzete.

A lány talán tizennyolc lehet, vagy még annál is fiatalabb. A szeme világosszürke, a haja meghatározhatatlan színű, mintha nem tudná eldönteni, szőke legyen-e vagy barna. A ruhája két évvel ezelőtt még egészen divatos lehetett, de most teljesen átázott.

A fiú közelebb lép hozzá, de a lány észre sem veszi, teljesen elmerül az olvasmányában. Még az egyik kesztyűjét is lehúzta, hogy a lapozásnál könnyebben boldoguljon a vékony papírral. A fiú most már látja, hogy csakugyan az ő naplója az, és annál az oldalnál van nyitva, ahol egy beragasztott képeslap van, a képen szárnyas lények nyüzsögnek egy kerék küllőin. A fiú kézírása beborítja a képet és körülötte a füzetlapot, belefoglalja az összefüggő szövegbe.

A fiú a lány arckifejezését figyeli, ahogy a füzetet lapozgatja: értetlenség és kíváncsiság egyesülnek benne.

– Azt hiszem, ez az én füzetem! – szólal meg a fiú egy pillanattal később. A lány összerezzen meglepetésében, és kis híján elejti a jegyzetfüzetet, de sikerül elkapnia, bár közben a kesztyűje lelebeg a járdára. A fiú lehajol, hogy felemelje, és amikor felegyenesedik, hogy odanyújtsa neki, a lány meglepődve tapasztalja, hogy a fiú mosolyog.

– Sajnálom – mentegetőzik, átveszi a kesztyűt, és gyorsan a fiú kezébe nyomja a noteszt. – Leejtette a parkban, és én megpróbáltam visszaadni, de aztán szem elől veszítettem, és akkor… Igazán nagyon sajnálom! – fejezi be zavartan.

– Semmi baj! – válaszolja a fiú megkönnyebbülten, amiért visszakapta a füzetét. – Már attól féltem, végleg elveszítettem, márpedig az nagyon kellemetlenül érintett volna. Mélységes hálával tartozom önnek, kedves…?

– Martin – hadarja a lány olyan gyorsan, hogy úgy hangzik, mintha hazugság lenne. – Isobel Martin.

Kérdőn néz a fiúra, várja, hogy ő is bemutatkozzék.

– Marco – kap észbe a fiú. – Marco Alisdair.

A név fura ízt hagy a nyelvén, olyan ritkán van alkalma hangosan kimondani. Pedig leírni már gyakran leírta ezt a nevet, amelyben a saját, születésekor kapott nevét egyesítette az oktatója nevének egyik változatával, így már a sajátjának érzi, csakhogy más a jel, és megint egészen más a hangosan elhangzó szó.

Isobel azonban minden további nélkül elfogadja, és ettől valahogy a fiú is valóságosabbnak érzi a nevet.

– Örülök, hogy megismerhettem, Mr. Alisdair! – üdvözli a lány.

Meg kellene köszönni neki a füzetet, aztán faképnél hagyni, gondolja a fiú, ez lenne az észszerű viselkedés. De valahogy nem kívánkozik vissza az üres lakásba.

– Meghívhatom egy italra hálám jeléül, Miss Martin? – kérdezi, miközben visszacsúsztatja a jegyzetfüzetet a zsebébe.

Isobel habozik, valószínűleg több esze van annál, semhogy elfogadja egy vadidegen férfi meghívását, akivel a sötétedő utcán találkozott, gondolja Marco, de Isobel nagy meglepetésére bólint.

– Köszönöm, igazán kedves öntől – mondja.

– Remek – feleli Marco. – De vannak jobb kávéházak is, mint ez itt – és az ablak felé int, amely mellett állnak. – Nem is olyan messze innen, ha vállalkozik egy kis sétára ebben az esős időben. Sajnos esernyő nincs nálam.

– Annyi baj legyen! – jelenti ki Isobel. Marco a karját nyújtja neki, a lány elfogadja, és elindulnak az utcán a lágyan szemerkélő esőben.

Mindössze egy vagy két háztömbnyit haladnak, aztán befordulnak egy meglehetősen keskeny mellékutcába, és Marco érzi, hogy a lány feszültebbé válik, ahogy a sötét sikátorban lépkednek, de aztán megkönnyebbül, amikor megállnak egy kivilágított bejárat előtt, egy festett üvegű kirakatablak mellett. A fiú kitárja az ajtót, és előreengedi a lányt a parányi kávézóba. Ezt a kávézót nagyon gyorsan megkedvelte az elmúlt néhány hónapban, egyike annak a kevés helynek Londonban, ahol igazán otthon érzi magát.

Mindenhol üvegtartóba helyezett gyertyák lobognak, a falak élénk mélyvörös színűek. Csak néhány vendég ül elszórtan a meghitt kis helyiségben, akad üres asztal. Marco és a lány leülnek egy apró asztalhoz az ablak mellett. Marco odainti a nőt a söntéspult mögül, és az hoz nekik két pohár bordeaux-it, a nyitott üveget pedig leteszi az asztalra, egy apró váza mellé, amelyben sárga rózsa virít.

Miközben az eső halkan kopog az ablakdeszkán, a két fiatal udvariasan társalog mindenféle semmiségről. Marco csak nagyon keveset árul el magáról, és ugyanígy tesz Isobel is.

Amikor a fiú megkérdi a lányt, nem éhes-e, az udvariasan visszautasítja, de olyan hangon, amely az ellenkezőjéről tanúskodik. A fiú újra int a pult mögött álló nőnek, aki rövidesen ismét az asztalukhoz lép, és letesz eléjük egy sajttal és gyümölccsel megrakott tányért és néhány szelet franciakenyeret.

– Hogyan sikerült rábukkannia erre a helyre? – kérdi Isobel.

– Próba szerencse alapon – feleli a fiú. – És rengeteg pohárnyi borzalmas bor elfogyasztása árán.

Isobel felnevet.

– Sajnálom. De hát minden jó, ha a vége jó. Ez a hely nagyon kedves. Valóságos oázis.

– Méghozzá olyan oázis, ahol remek bort mérnek – helyesel Marco, és a lányra emeli a poharát.

– Olyan, mintha Franciaországban lennénk – jegyzi meg Isobel.

– Odavaló talán?

– Nem – válaszol Isobel –, de éltem ott egy darabig.

– Én is – vágja rá a fiú. – Bár annak már jó ideje. És igaza van, ez a hely tényleg egészen olyan, mintha Franciaországban lenne. Azt hiszem, részben ez adja a báját. Nálunk a legtöbb vendéglő egyáltalán nem törekszik arra, hogy bájos legyen.

– Maga viszont bűbájos – ismeri el Isobel, és mindjárt el is pirul. Olyan arcot vág, mintha legszívesebben visszaszívná a szavait, ha tehetné.

– Köszönöm – feleli Marco, és nem tudja, mit is hozhatna még szóba ezenkívül.

– Sajnálom – szabadkozik Isobel, láthatólag nagy zavarban. – Igazán nem akartam… – Legszívesebben félbehagyná a mondatot, de aztán felbátorodik, talán a másfél pohár bortól, és folytatja: – A jegyzetfüzetében is akadnak bűbájok. – A fiúra néz, várja, hogy feleljen valamit, de az nem szól egy szót sem, és a lány elfordítja róla a tekintetét.

– Igen, bűbájok – folytatja, csak hogy megtörje a csendet. – Úgy értem, varázsigék, szimbólumok… Nem tudtam mindegyikről, hogy mit jelent, de azért varázsigék, nem igaz?

Idegesen belekortyol a borába, csak azután mer újra a fiúra nézni.

Marco gondosan megválogatja a szavait, mert attól fél, a társalgás netán rossz irányba kanyarodik.

– És vajon mit tud a varázsigékről és szimbólumokról egy ifjú hölgy, aki valaha Franciaországban élt? – kérdezi.

– Csak olyasmiket, amiket könyvekben olvastam – feleli a lány. – De már nem emlékszem mindegyiknek a jelentésére. Csak az asztrológiai jelképeket ismerem, meg egy-két alkimista szimbólumot, de egyiket se túl alaposan. – Elhallgat, nem biztos benne, hogy akarja-e folytatni, de aztán mégiscsak hozzáteszi: – La Roue de Fortune, a Szerencsekerék. Az a kártya a jegyzetfüzetében. Azt például ismerem. Nekem is van egy kártyapaklim.

Marco mindeddig úgy vélte, a lány igen érdekes és meglehetősen csinos teremtés, de ez, amit most megtudott, arra mutat, hogy jóval több ennél! Áthajol az asztalon, és sokkal nagyobb kíváncsisággal veszi szemügyre az asztaltársnőjét, mint akár csak néhány pillanattal korábban.

– Ezt úgy érti, Miss Martin, hogy tud kártyát vetni? – kérdezi. Isobel bólint.

– Igen, vagy legalábbis próbálkozom vele. Bár csak saját magamnak, ami, azt hiszem, nem számít igazi kártyavetésnek. Ezt az egészet… véletlenül tanultam el pár évvel ezelőtt.

– Most is magánál van a tarot-kártyája? – kérdi Marco. Isobel ismét bólint. – Nagyon szeretném megnézni, ha megengedi – teszi hozzá a fiú, látva, hogy a lány nem kezd keresgélni a táskájában a kártyapakli után.

Isobel körülkémlel a kávéházban, pillantása végigsiklik a többi vendégen. Marco megvetően legyint.

– Ezek miatt ne aggódjék! – mondja. – Láttak ezek már különb dolgokat is egy egyszerű kártyacsomagnál. De ha nem akarja, azt is megértem.

– Nem, dehogy, szívesen! – Isobel megfogja a táskáját, és óvatosan kiemeli belőle a fekete selyembe bugyolált kártyacsomagot. Kiveszi a kártyákat a tokból, és lerakja az asztalra.

– Megfoghatom őket? – kérdi Marco, és odahajol, hogy felemelje a lapokat.

– Hogyne, természetesen – feleli Isobel meglepetten.

– Vannak jósok, akik nem szeretik, ha valaki más is hozzáér a kártyájukhoz – magyarázza Marco, és megpróbálja emlékezetébe idézni, amit a jövendölésleckéi során tanult. – És nem szeretnék szemtelen lenni. – Megfordítja a legfelső kártyát. Le Bateleur. A Mágus. Marco önkéntelenül rámosolyog a lapra, mielőtt visszateszi a csomag tetejére.

– Tud jósolni belőlük? – kérdi Isobel.

– Ó, nem – tiltakozik a fiú. – Ismerem a kártyákat, de nem beszélnek hozzám, ahhoz semmiképp sem eléggé, hogy jósolni tudnék belőlük. – A kártyákról felpillant Isobelre, még mindig nem tudja igazán, mit is gondoljon róla. – Magához viszont beszélnek, igaz?

– Ezen még soha nem gondolkodtam, de azt hiszem, igen – vágja rá a lány. Nyugodtan ül, és nézi, ahogy a fiú végigpörgeti a kezében a kártyacsomagot. Ugyanolyan óvatosan nyúl hozzájuk, mint a lány az ő jegyzetfüzetéhez, finoman, a szélüknél fogja őket. Amikor végignézte a teljes csomagot, visszateszi az asztalra.

– Ezek igen régi kártyák – mereng a fiú. – Olyan régiek, hogy még csak meg sem próbálom megsaccolni, milyen idősek lehetnek. Megkérdezhetem, hogyan került magához ez a csomag?

– Egy ékszerdobozban találtam, egy párizsi régiségboltban, sok évvel ezelőtt – feleli Isobel. – A boltos még pénzt se kért érte, azt mondta, vigyem el nyugodtan, örül, ha végre kikerül az üzletéből. Az ördög kártyái, így nevezte őket. Cartes du Diable.

– Az emberek általában elég bután viselkednek, ha mágikus dolgokkal találkoznak – jegyzi meg Marco. Ezt a mondatot számtalanszor hallotta az oktatójától, megrovásként is és figyelmeztetésként is. – Inkább úgy döntenek, hogy az ördögtől valók, és szabadulni akarnak tőlük ahelyett, hogy megpróbálnák megérteni őket. Szomorú, de ez az igazság.

– Mire használja a jegyzetfüzetét? – kérdi Isobel. – Bocsásson meg, nem akarok kíváncsiskodni, de érdekesnek találtam. Remélem, megbocsátja, hogy átlapoztam.

– Maga pedig megengedte, hogy megnézzem a kártyáját, úgyhogy most kvittek vagyunk – menti ki a fiú. – De attól félek, amit leírtam, meglehetősen bonyolult, és azt hiszem, nem is lenne könnyű se elmagyarázni, se elhinni.

– Én elég sok mindent el tudok hinni – bizonygatja Isobel. Marco nem felel, de most a lányt nézi olyan fürkészően, mint az imént a kártyalapokat. Isobel farkasszemet néz vele, nem fordítja el a tekintetét.

A fiú számára túl nagy a kísértés. Most végre talált valakit, aki talán megért valamicskét abból a világból, amelyben szinte az egész eddigi életét töltötte. Tudja, hogy úgy kellene tennie, mintha meg sem hallotta volna a lány iménti szavait, de nem képes rá.

– Megmutathatom, ha akarja – szól pillanatnyi hallgatás után.

– Az nagyon jó lenne – válaszolja Isobel.

Megisszák a bor maradékát, és Marco odalép a söntéspult mögött álló nőhöz, hogy kiegyenlítse a számlát. Fejébe csapja a keménykalapját, karon fogja Isobelt, majd a meleg kávéházból újra kilépnek az esőbe.

Amikor a következő háztömb közepéhez érnek, egy jókora udvar kapuja előtt Marco megtorpan. A szürke kőfalakkal körülvett macskaköves benyíló néhány lépésnyivel beljebb kezdődik, mint ahol a járda véget ér.

– Ez éppen megfelel! – mondja a fiú. Isobellel a karján lelép a járdáról, és a lányt magával vonja a fal és a kapu közötti résbe, aztán odaállítja háttal a nedves, hideg kőfalnak, és szorosan eléje áll, olyan közel, hogy a lány tisztán lát minden egyes esőcseppet a kalapja karimáján.

– Mihez felel meg? – kérdezi a lány, és a hangjába mintha némi aggodalom lopózna. Még mindig esik, és nem tudja, hová mehetne innen. Marco mindössze egyik kesztyűs kezét emeli fel, hogy elhallgattassa, de közben az esőre koncentrál, és a falfelületre a lány feje mögött.

Még soha nem adódott senki, akivel ezt a mutatványt kipróbálhatta volna, és még abban sem biztos, hogy csakugyan képes rá.

– Megbízik bennem, Miss Martin? – kérdezi, és megint olyan merően nézi a lányt, mint a kávéházban, csak éppen most a szeme alig egy-két ujjnyira van a lányétól.

– Igen – feleli a lány habozás nélkül.

– Helyes! – Marco felemeli a kezét, és tenyerét gyors, határozott mozdulattal Isobel szemére tapasztja.

*

ISOBEL MEGMEREVEDIK RÉMÜLETÉBEN. A fiú keze teljesen eltakarja a szemét, nem lát semmit, csak a nedves bőrkesztyű tapintását érzi a bőrén. Megborzong, és nem egészen biztos benne, hogy csak a hidegtől és az esőtől. Egy hang szavakat suttog közvetlenül a füle mellett, olyan halkan, hogy erőlködnie kell, hogy hallja, de akkor sem ért belőlük semmit. És aztán nem hallja többet az esőkopogást, a kőfalat pedig, amelynek nekidől, rücskösnek érzi, holott az előbb még simának tűnt. A sötétség mintha világosodni kezdene, és ekkor Marco leereszti a kezét.

Ahogy Isobel szeme hunyorogva próbál alkalmazkodni a fényhez, először a fiút pillantja meg maga előtt, de valami közben megváltozott. Már nincsenek esőcseppek a kalapja karimáján. Egyáltalán, sehol sincsenek esőcseppek: helyettük a napfény fogja körül szelíd ragyogással a fiú alakját. De Isobel nem emiatt szisszen fel a meglepetéstől.

Hanem azért, mert már nem a benyílóban állnak, hanem egy erdőben, és nem a falnak, hanem egy hatalmas, ősöreg fa törzsének támaszkodik. A fák lombtalanok és feketék, ágaik felnyúlnak a tág, ragyogóan kék égbe. A talajt könnyű, vékony hóréteg borítja, amely szikrázóan ragyog a napsütésben. Csodaszép téli nap van, és sok kilométernyire innen sem látszik egyetlen épület sem, mindenütt csak hó és fák. Egy madár rikolt az egyik közeli fán, és a távolból egy másik felel neki.

Isobel döbbenten néz körül. Úgy látja, hogy mindez nem puszta káprázat. Érzi a nap sugarait a bőrén, a fa kérgét az ujjhegyén. A hó hidege is megcsapja, bár hirtelen rádöbben, hogy a ruhája már nem nedves az esőtől. Még a levegő is, amelyet tág tüdővel belélegez, összetéveszthetetlen, csípős vidéki levegő, nyoma sincs benne a londoni szmognak. Lehetetlen, és mégis: az egész valóságos.

– Ez lehetetlen – hitetlenkedik, és visszafordul Marco felé. A fiú mosolyog, szemének zöldje vakítóan világít a téli napfényben.

– Semmi sem lehetetlen – feleli. Isobel felnevet, vékony, boldog hangon, mint egy kisgyerek.

Kérdések ezrei rajzanak a fejében, de egyiket sem tudja igazán megfogalmazni. Aztán váratlanul egy kártyalap képe jelenik meg az agyában, tisztán látja maga előtt: a Mágus.

– Maga mágus – jelenti ki.

– Nem hiszem, hogy ezelőtt bárki is annak nevezett volna – feleli Marco. Isobel újra felnevet, és még mindig nevet, amikor a fiú közelebb hajol hozzá, és megcsókolja.

A madárpár ott köröz a fejük fölött, a fák között enyhe szellő fújdogál.

A járókelők a sötétedő londoni utcán nem látnak semmi rendkívülit, mindössze egy fiatal párt csókolózni az esőben.

Szemfényvesztés

1884. JÚLIUS–NOVEMBER

Prospero, a Mágus nem ad hivatalos magyarázatot rá, miért vonul vissza a színpadtól. Az utóbbi években már olyan ritkán indult turnéra, hogy jóformán fel se tűnik, amikor az előadásai teljesen elmaradnak.

De Hector Bowen még mindig turnézik, bizonyos értelemben, még akkor is, amikor Prospero, a Mágus már nem.

Városról városra utazik, és tizenhat esztendős leányát mint spiritiszta médiumot kínálja fel az érdeklődőknek.

– Gyűlölöm ezt az egészet, papa! – tiltakozik gyakran Celia.

– Ha van jobb ötleted, mivel töltsd az idődet, amíg sor kerül a párviadalra, és ne merd azt mondani, hogy olvasással, akkor nosza, csak csináld azt a bizonyos valamit, feltéve, hogy az is annyit hoz a konyhára, mint ez. Ráadásul szerzel némi gyakorlatot a közönség előtti szereplésben.

– Azok az emberek elviselhetetlenek – feleli Celia, bár nem egészen így gondolja. Inkább arról van szó, hogy kényelmetlenül érzi magát a jelenlétükben. Az az elviselhetetlen, ahogy azok az emberek ránéznek, az esdeklő pillantásuk, a könnyáztatta arcuk. Őt mindössze valamilyen tárgynak tekintik, hídnak, amely összeköti őket elvesztett szeretteikkel, akikhez olyan kétségbeesetten ragaszkodnak.

Úgy beszélnek róla, mintha ott sem lenne a szobában, mintha puszta levegő lenne, akár a kedves szellemeik. Erőt kell vennie magán, hogy ne húzódjon el, amikor végül megölelik, márpedig az elkerülhetetlen, ahogyan az is, amikor zokogva köszönetet mondanak neki.

– Ezek az emberek egyáltalán nem számítanak – emlékezteti az apja. – Halvány sejtelmük sincs róla, mi az, amit látni vagy hallani vélnek, és könnyebb nekik, ha azt hihetik, hogy csodálatos üzeneteket kapnak a túlvilágról. Miért ne húznánk hasznot a butaságukból, ha már egyszer hajlandóak egy csomó pénzt fizetni olyasvalamiért, ami ilyen pofonegyszerű?

Celia továbbra is úgy véli, hogy ha rajta múlna, nincs az a pénz, amiért ilyen gyötrelmes feladatra vállalkozna, de Hector hajthatatlan, így tehát utazgatnak tovább, asztalokat emelgetnek a levegőbe, és kísérteties kopogásokat idéznek elő a legkülönfélébb lakások csinosan tapétázott falán.

Továbbra is megdöbbenti, mennyire vágynak az ügyfelei a kapcsolatfelvételre, a megnyugtatásra. Neki soha meg sem fordult a fejében, hogy kapcsolatot keressen halott anyjával, és azt sem hiszi, hogy az anyja beszélni akarna vele, ha tehetné, főként nem ilyen bonyolult módon.

Ez az egész hazugság, mondaná szíve szerint az ügyfeleiknek. A halottak nem lebegnek körülöttünk, hogy udvariasan kopogtassanak a teáscsészén vagy az asztallapon, vagy hogy szavakat súgjanak a szélben dagadozó függönyökön keresztül.

Időnként eltöri a kliensei értékes porcelánját, és a nyughatatlan szellemekre fogja.

Az apja különböző neveket talál ki a számára, ahogy egyik helyről a másikra utaznak, de leggyakrabban Mirandának nevezi, talán azért, mert tudja, mennyire bosszantja ezzel.

Néhány hónap alatt rettenetesen belefárad az utazgatásba, a feszültségbe, és abba, hogy az apja alig ad neki enni, mert azt állítja, meggyőzőbb, ha úgy fest, mint egy kis árva, aki már fél lábbal a másik világon van.

Csak amikor egy alkalommal Celia tényleg eszméletét veszti a szellemidézés alatt, ahelyett hogy tökéletesen végrehajtaná az előre megkoreografált, látványos ájulást, akkor könyörül meg rajta az apja, és engedélyez számára egy kis pihenőt New York-i otthonukban, hogy összeszedje magát.

Egyik délután, teázás közben, míg az apja mereven, szemöldökét összevonva nézi, milyen rengeteg dzsemet és tejszínhabot púpoz Celia a fánkjára, Hector megemlíti, hogy a hétvégére leszerződtette egy gyászoló özvegyhez, aki a város túlsó felében lakik, és hajlandó a szokásos összeg kétszeresét fizetni a szolgálataiért.

– Arról volt szó, hogy engedélyezek neked egy kis pihenőt – mondja az apja, amikor Celia tiltakozik, és még csak fel se néz a papírjaiból, amelyeket szétteregetett az étkezőasztalon. – Volt rá három napod, azalatt bőségesen kipihenhetted magad. Amúgy remekül nézel ki. Egy napon még anyádnál is csinosabb leszel.

– Nem gondoltam, hogy még emlékszel rá, milyen volt az anyám – jegyzi meg Celia.

– Csakugyan? – kérdezi az apja, és felnéz rá a papírjaiból. Amikor a lánya válaszként pusztán a homlokát ráncolja, így folytatja: – Mindössze néhány hetet töltöttem vele, de tisztábban emlékszem rá, mint te, pedig te öt évig éltél mellette. Az idő fura valami. Majd egyszer te is megtanulod.

Azzal figyelmét ismét a papírjaira fordítja.

– És mi a helyzet a párviadallal, amelyikre állítólag felkészítesz? – kérdi Celia. – Vagy az is csak arra való, hogy még több pénzt keress?

– Celia, drágám! – folytatja Hector. – Nagy dolgok előtt állsz, de az időpont meghatározásának jogát kiengedtük a kezünkből. Nem mi tesszük meg az első lépést. Egyszerűen csak értesítenek majd bennünket, hogy itt az idő ringbe szállnod, hogy úgy mondjam.

– Akkor mit számít, hogy mivel töltöm közben az időt?

– Rád fér még egy kis gyakorlás!

Celia félrehajtja a fejét, és merően nézi az apját, miközben leteszi a kezét az asztalra. Az összes papírlap bonyolult formává hajtogatja össze magát: piramissá, csigavonallá, suhogó szárnyú papírmadárrá.

Az apja bosszúsan felnéz. Felemeli a súlyos papírnehezéket, és lesújt vele a lánya kezére, olyan erővel, hogy Celia csuklója éles reccsenéssel eltörik.

A papírlapok kisimulnak, és lelebegnek az asztallapra.

– Mondom, hogy rád fér még egy kis gyakorlás! – ismétli az apja. – Még mindig nem tudsz eléggé uralkodni magadon.

Celia egyetlen szó nélkül kimegy a helyiségből, a csuklóját fogja, és az ajkába harapva próbálja visszatartani a könnyeit.

– És az ég szerelmére, azonnal hagyd abba a bőgést! – kiált utána az apja.

Celiának majdnem egy órájába kerül, amíg összeforrasztja a törött csontot.

*

ISOBEL OTT ÜL Marco lakásának sarkában, egy ritkán használt karosszékben, és a szivárványszínű selyemszalag rátekeredik az ujjára, miközben mindhiába próbálja egyetlen, bonyolult fonatba összefonni.

– Ez olyan butaságnak tűnik – jegyzi meg, és bosszúsan nézi az összegabalyodott szalagot.

– Egészen egyszerű varázslat – feleli Marco. Az íróasztala mellett ül, körülötte nyitott könyvek. – Minden egyes elemnek megfelel egy-egy szalag, csomókkal és szándékokkal egymáshoz kötve. Ez is olyan, mint a te kártyád, csak itt most nekünk kell mozgásra bírnunk egy tárgyat, ahelyett hogy egyszerűen megfejtenénk a jelentését. De ha nem hiszel benne, akkor nem fog működni, ezt te is tudod!

– Talán nem vagyok a megfelelő hangulatban, hogy hinni tudjak benne – feleli Isobel, miközben meglazítja a csomókat, leszedi a kezéről a szalagokat, és a karosszék karfájára hajítja őket, ahonnan szivárványszínű vízesésként csorognak alá. – Majd holnap újra megpróbálom.

– Jó, akkor most inkább segíts nekem! – kéri Marco, és felnéz a könyveiből. – Gondolj valamire! Egy tárgyra. Egy számodra fontos tárgyra, amelyről én nem tudhatok semmit.

Isobel felsóhajt, de engedelmesen lehunyja a szemét, és koncentrál.

– Egy gyűrű az – közli Marco egy pillanattal később. Olyan tisztán látja maga előtt a lány elméjében megjelenő képet, mintha csak lerajzolta volna neki. – Egy zafírköves aranygyűrű, a zafír két oldalán egy-egy gyémánttal.

Isobel szeme tágra nyílik a meglepetéstől.

– Honnan tudod? – kérdezi.

– Jegygyűrű? – kérdez vissza a fiú vigyorogva.

A lány gyorsan a szájára szorítja a tenyerét, aztán bólint.

– Eladtad! – kiált fel Marco, felszedegetve a gyűrűhöz tapadó emlékmorzsákat. – Barcelonában. Erővel hozzá akartak adni valakihez, de te elmenekültél, és ezért vagy most Londonban. Eddig miért nem mesélted el nekem?

– Ez nem az a fajta könnyed társalgási téma – válaszolja Isobel. – És te sem árulsz el magadról szinte semmit, amennyit tudok rólad, az alapján akár még az is lehetséges, hogy te is egy kényszerházasság elől menekültél ide.

Egy pillanatig mélyen egymás szemébe néznek, miközben Marco azon töpreng, hogy erre mit feleljen, de Isobel hirtelen felnevet.

– A gyűrűt alighanem hosszabb ideig kereste, mint engem – élcelődik, és a kezét nézegeti, amelyen már hűlt helye az ékszernek. – Olyan szép darab volt, szinte sajnáltam megválni tőle, de hát nem volt semmi pénzem, és semmi másom sem, amit eladhattam volna.

Marco azt akarja felelni, biztos benne, hogy a lány egészen jó árat kapott a gyűrűért, de ekkor hirtelen kopognak a lakás ajtaján.

– A háziúr az? – suttogja Isobel, de Marco az ajkára illeszti az ujját, hogy csendre intse, és megrázza a fejét.

Csak egyetlen ember van a világon, aki bejelentés nélkül bekopogtathat az ajtaján.

Marco int Isobelnek, hogy menjen át a másik szobába, aztán kinyitja az ajtót.