Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2022

«Ha az Antikrisztus eljön, teljesen hasonló lesz Krisztushoz. Akkor majd nagy ínség uralkodik s az Antikrisztus országról-országra járva, kenyeret ad a szegényeknek és sok követője leend.»

BEVEZETÉS

ELSŐ KÖNYV

I. Mongibello

II. Fra Gaetano

III. A «keresztelő testvér»

IV. Diamante

V. Don Ferrante

VI. Don Matteo küldetése

VII. San Pasquale harangjai

VIII. Két canzone

IX. A szökés

X. Scirocco

XI. San Sebastiano ünnepe

MÁSODIK KÖNYV

I. A nagy ember felesége

II. Panem et circenses

III. Fra Felice kiűzetése

IV. Az ősi mártíromság

V. A vasgyűrűs hölgy

VI. Fra Felice végrendelete

VII. A csoda után

VIII. A jettatore

IX. A Palazzo Geraci és a Palazzo Corvaja

X. Falco Falcone

XI. Győzelem

HARMADIK KÖNYV

I. Az oázis és a sivatag

II. Palermóban

III. Hazatérés

IV. Csak erről a világról való

V. Signorelli freskója

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Selma Lagerlöf

AZ ANTIKRISZTUS
CSODÁI

fordította:
Pogány Kázmér

BUDAÖRS, 2022

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-559-659-1 EPUB
ISBN 978-963-559-660-7 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2022

első kiadás:
1897

a mű eredeti címe:
Antikrists mirakler

az elektronikus változat az 1942. évi
magyar nyelvű kiadás alapján készült

a borító Ferdinand Knab (1834 – 1902)
Látkép római templom romjaival
részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

«Ha az Antikrisztus eljön, teljesen hasonló lesz Krisztushoz.
Akkor majd nagy ínség uralkodik s az Antikrisztus
országról-országra járva, kenyeret ad a szegényeknek
és sok követője leend.»

Szicíliai népmonda.

BEVEZETÉS

Ha az Antikrisztus eljön, teljesen
hasonló lesz Krisztushoz.

A császár látomása

Abban az időben, mikor Augustus volt császár Rómában és Heródes a tetrarcha Jeruzsálemben, történt, hogy nagy és szent éjszaka borult a földre. A legsötétebb éjszaka volt ez, melyet valaha is láttak; mintha az egész föld valami pincébe került volna. Lehetetlen volt a vizeket a szárazföldtől megkülönböztetni s a legmegbízhatóbb úton is lehetetlen volt eligazodni. Ez nem is lehetett másképp, mert az égboltozatról egyetlen fénysugár sem szállt alá. Valamennyi csillag otthon maradt s az öreg hold betakarta ábrázatát.

Amily mélységes volt a sötétség, éppolyan volt a csend és mozdulatlanság. A folyók megálltak futásukban, szellő nem mozdult, még a nyárfalevelek se rezegtek. Ha valaki tengerre szállt, észrevehette, hogy a hullámok nem verődnek a parthoz s a pusztában a homok nem csikorgott volna lába alatt.

Minden szinte megkövült mozdulatlanságában, nehogy zavarja az éjszaka szentségét. A fű nem mert nőni, a köd leszállni s a virágok féltek illatukat kilehelni.

Ezen az éjszakán nem száguldott ragadozó, nem mart a kígyó, nem ugatott az eb. És ami még nagyszerűbb volt, egyetlen élettelen tárgy sem háborította meg az éjszaka szentségét azzal, hogy valami gonosz cselekedet eszközéül szolgált volna. Tolvajkulcs nem nyitott zárat, kés nem ontott vért.

Ezen az éjszakán Rómában egy kis embercsoport jött le a Palatinuson levő császári palotából s a Forumon keresztül a Capitolium felé vette útját. Előtte való nap ugyanis tanácsosai megkérdezték a császárt, ellenezné-e, hogy Róma szent hegyén templomot állítsanak neki. Augustus nem adta rögtön tetszésének jelét, mert nem tudta, kedvére volna-e az isteneknek, ha templomuk mellé építtetné a magáét. Azt felelte, hogy előbb védőszellemének éjjeli áldozatot ajánl s így fürkészi ki az istenek akaratát.

Néhány bizalmasának kíséretében most épp elindult, hogy ezt az áldozatot bemutassa.

Augustus gyaloghintóban vitette magát, mivel a Capitolium sok lépcsője nehezére esett volna nagy öregségének. Maga tartotta kezében az áldozatra szánt galambok kalitkáját. Papok, tanácsadók, katonák nem követték, csak legbizalmasabb barátai. Előtte fáklyások lépdeltek, mintha utat akarnának törni az éjszakai sötétségbe, majd rabszolgák következtek, akik a háromlábú oltárt, az áldozati palástot, a kést, a szent tüzet s az áldozathoz szükséges egyéb eszközöket hozták.

Útközben a császár vidáman csevegett bizalmasaival. Senki se vette észre közülük az éjszaka végtelen nyugalmát és némaságát.

Csak, amikor elérték a Capitolium tetején levő üres teret, mely a templom helyéül volt kijelölve, érezték, hogy valami szokatlan történik.

Nem olyan volt ez az éjszaka, mint a máskoriak, már azért sem, mert fenn a hegytetőn csodálatos látvány tárult szemük elé. Eleinte azt hitték, valami öreg, porladó olajfának törzse, majd azt, hogy egyik ősrégi kőszobor vonult ki Jupiter templomából a hegytetőre. Végül látták, hogy nem lehet más, mint a vén szibilla.

Ilyen öregséget, kopottságot s roppant arányokat még sohasem láttak. Ez a vén asszony félelmes volt. Ha a császár nem lett volna jelen, valamennyien hazamenekültek volna ágyukba.

- Ez ő! - súgták egymásnak - ő, akinek évei száma annyi, ahány a homokszem hazája tengerpartján. Miért jött elő barlangjából épp ezen az éjszakán? Mit hoz hírül a császárnak és a birodalomnak ő, aki falevelekre írja jóslatait s tudja, hogy a szél elviszi a jósigét ahhoz, akinek szüksége van rá?

Annyira megrémültek mindnyájan, hogy homlokukkal verték volna a földet, ha a szibilla csak egy mozdulatot is tesz. De az nyugodt maradt, mintha nem is volna benne élet. Összekuporodva ült a legszélső sziklacsúcson s tenyerét szeme fölé emelve, az éjszakát fürkészte. Úgy tetszett, hogy kihajol a sziklacsúcsról, mintha jobban akarná látni, ami valahol messze történik. Ha valaki, ő bizonyára láthatott az éjszakában.

Ekkor a császár és kísérete észrevette, milyen mély sötétség uralkodik. Egyikük sem látott az orra hegyén túl. S minő csönd, minő hallgatás! Még a Tiberis tompa moraját sem lehetett hallani. A levegő ellenben tikkasztó volt, hideg verejték szállta meg homlokukat, kezük megmerevült és erőtlenné vált. Érezték, hogy valami félelmetes dolognak kellett történnie.

De senki sem akarta közülük elárulni, hogy fél. Valamennyien azt mondták a császárnak, hogy ez jó jel: az egész természet visszafojtja lélegzetét, hogy üdvözölje a caesari géniuszt.

A valóság azonban az volt, hogy a vén szibillát teljesen lekötötte egy jelenség s ezért nem vette észre, hogy Augustus feljött a Capitoliumra. Lélekben elszállt egy távoli országba s mintha nagy síkságon vándorolt volna. Lába a sötétben mindegyre megbotlott valami apró földbucka-félében. A szibilla lehajolt és tapogatódzott. Nem földbuckák voltak, hanem bárányok. Szunnyadó, nagy juhnyájak közt vitt el az útja.

A szibilla szeme előtt most pásztortűz villant fel. A mező közepén égett; a szibilla arra felé tapogatódzott. Heverő pásztorok aludtak a tűz körül; mellettük hosszú, hegyes botok; ezek segítségével szokták a nyájat vadállatok ellen védelmezni. De, íme, nem sakálok-e azok a ragyogószemű, bozontosfarkú kis állatok, melyek a tűzhöz lopódznak? A pásztorok még sem vetik utánuk botjukat, az ebek nyugodtan alszanak tovább, a juhok nem szaladnak szét s a vadállatok az ember mellé térnek pihenőre.

Ezt látta a szibilla; de mit sem tudott arról, ami mögötte, a hegy magasán történt. Nem tudta, hogy ott oltárt állítottak, szenet gyújtottak, füstölő szereket szórtak s a császár kivette az egyik galambot a kalitkából, hogy feláldozza. Keze azonban annyira reszketett, hogy nem tudta a vergődő madarat fogva tartani. A galamb egyetlen szárnycsapással kiszabadult keze közül s eltűnt az éjszaka sötétségében.

Ahogy ez történt, az udvari emberek bizalmatlan pillantást vetettek a vén szibilla felé. Azt hitték, ő a szerencsétlenség okozója.

Nem sejtették, hogy a szibilla képzeletben még mindig ott áll a pásztortűz mellett s figyeli azt a halk dalt, mely a halálosan csendes éjszakán átlebeg. Hallgatta sokáig s nem vette észre, hogy a hangok nem a földről, hanem a felhők közül szállnak. Végül mégis felütötte fejét s ekkor látta, hogy ott fenn, a sötétből, könnyed, sugárzó alakok tűnnek elő. Kis angyalok serege volt, akik boldogan énekeltek s kutatva röpdöstek a távoli síkság fölött ide-oda.

A szibilla még az angyalok énekét hallgatta, mikor a császár új áldozatra készült. Megmosta kezét, megtisztogatta az oltárt s egy másik galambot adatott magának. De bár most megfeszítve ügyelt, hogy a galamb meg ne szökhessék, sima teste kicsúszott kezei közül s fellendült az áthatolhatatlan éjszakába.

A császár elrémült. Az üres oltár előtt térdre rogyott s védőszelleméhez imádkozott. Erőért könyörgött hozzá, hogy elháríthassa mindazt a szerencsétlenséget, amit ez az éjszaka látszólag hirdetett.

Ebből sem hallott a szibilla semmit. Teljes lélekkel az angyali énekre figyelt, amely egyre erősebben zengett s végül oly hatalmassá lett, hogy felébresztette a pásztorokat. Könyökükre támaszkodtak s látták, hogy fenn, a sötétségben ezüstfehér angyalok fényes serege mozdult meg, hosszú repdeső sorban, mint a vándormadarak. Egyeseknek lant és hegedű volt a kezében, másokéban citera és hárfa s énekük oly vidáman hangzott, mint a pacsirta csicsergése. Amint a pásztorok ezt észrevették, felkeltek, hogy elmenjenek a hegyi városba, ahol laktak s elmeséljék a csodát.

Fáradtan vágtak neki egy szűk, kígyózó útnak s a vén szibilla követte őket. Hirtelen fény támadt fenn a hegyen. Egy nagy, derült csillag ragyogott épp a város közepe felett s a hegytetőn levő város tündöklött, mint csillagsugárban az ezüst. A szerteszét tévelygő angyalseregek diadalmi ujjongással siettek oda s a pásztorok meggyorsították lépteiket, szinte futottak. Amint a városba értek, úgy találták, hogy az angyalok egy alacsony istálló fölött, a város kapuja közelében gyűltek össze. Nyomorúságos, szalmafödeles viskó volt ez, nagy hideg szikla oldalában. Épp efölött ragyogott a csillag s itt sereglett össze egyre több angyal. Néhányan letelepedtek a zsúptetőre vagy a ház mögötti meredek sziklafalra ereszkedtek alá, mások szárnyaló lendülésekkel fölötte lebegtek. A magas égboltozat levegője átszellemült a csillogó szárnyalástól.

Abban a pillanatban, mikor a hegyi város fölött a csillag fölvillant, életre ébredt az egész természet s ezt észre kellett venniük azoknak is, kik a Capitolium tetején álltak. Friss, mégis enyhe fuvalmak lengését érezték a térségen, üde illatok keltek szárnyra itt is, ott is, a fák zúgtak, a Tiberis újból morajlott, a csillagok ragyogtak és a hold hirtelen az ég tetején állt. Megvilágosodott a mindenség. A felhők közül leereszkedett a két galamb s letelepedett a császár vállára.

Erre a csodára büszke örömben egyenesedett fel a császár; barátai és rabszolgái térdre borultak.

- Ave Caesar - kiáltották. - Védő szellemed válaszolt neked! Te vagy az az isten, akit a Capitolium magaslatán imádnunk kell!

Az elragadtatva ujjongó emberek oly hangosan hódoltak a császárnak, hogy a vén szibilla is meghallotta. Felocsúdott lelki látásából. Elhagyta a sziklapárkányon levő helyét s a csoporthoz lépett. Mintha sötét felhő emelkedett volna fel a szakadékból s eltakarta volna a hegyet. Félelmes volt korának iszonyú súlyában. Borzas haja gyér csimbókokban lógott feje körül és ráncokkal sűrűn elborított, sötét bőre, mint a fakéreg feszült testére.

Hatalmas, tiszteletkeltő tartásban lépett a császárhoz. Egyik kezével megragadta Augustus csuklóját, a másikkal pedig a messze keletre mutatott.

- Nézd! - parancsolta s a császár feltekintett és nézett. A tér megnyílt tekintete előtt és belemerült a távoli kelet vizsgálatába. Egy meredek sziklafal tövében álló szegényes istállót látott s a nyitott ajtóban néhány térdelő pásztort. És az istállóban egy fiatal anyát, aki egy kisded előtt térdelt. A gyermek kis jászolban a földön feküdt.

A szibilla nagy, csontos ujja erre a szegény gyermekre mutatott.

- Ave Caesar! - mondta gúnyos nevetéssel a szibilla. - Ez az az Isten, akit a Capitolium magaslatán imádnia kell a világnak.

A császár ekkor, mintha tébolyodottal volna dolga, kitért a szibilla elől.

De a szibillát elragadta a látók hatalmas szelleme. Borús szeme égni kezdett, karjai az ég felé tárultak, hangja megváltozott, mintha nem is az övé volna; olyan csengése, ereje támadt, hogy az egész világon meghallhatták. Szavakat mondott, melyeket mintha a csillagok fényénél olvasott volna:

- A Capitoliumon vagy Krisztust vagy az Antikrisztust fogják imádni. De halandót soha.

Amint ezt mondta, tovalépett az elrémült emberek sora közt, lassan lement a hegycsúcsról és eltűnt.

Augustus pedig a következő napon szigorúan megtiltotta a népnek, hogy neki a Capitolium magaslatán oltárt emeljen.

Ehelyett az újszülött isteni gyermek számára maga állíttatott szentélyt, melynek ezt a nevet adta: «Ara coeli», az ég oltára.

Róma szent gyermeke

A Capitolium magaslatán egy kolostor állt, melyet ferencrendi barátok laktak. Nem igen volt kolostor-külseje, inkább várhoz hasonlított. Olyan volt, mint egy tengerparti bástya, amelyből a közelgő ellenséget kémlelik.

A kolostor mellett emelkedett a Santa Maria d’Aracoeli pompás bazilikája. Annak emlékére épült, hogy a szibilla itt mutatta meg Krisztust Augustusnak. Magát a kolostort ellenben azért építették, mert féltek a szibilla jóslatának beteljesedésétől, hogy a Capitolium tetején esetleg az Antikrisztust fogják imádni.

A barátok küzdő harcosoknak érezték magukat. Valahányszor a templomba vonultak, hogy énekeljenek és imádkozzanak, azt vélték, vársáncokban állnak s nyilak tömegét küldik alá a rohamra készülő Antikrisztusra.

Folyamatosan az Antikrisztus körül időzött gondolkodásuk; minden istentiszteletük harc volt az Antikrisztus távoltartására.

Csuklyájukat homlokukra húzták, úgyhogy árnyékot vetett szemükre s helyükön állva, kémlelték, vizsgálták a világot.

Az állandó merev nézéstől valami lázas kifejezés támadt tekintetükben; folytonosan az Antikrisztus felfedezésén járt a gondolatuk. «Itt van, ott van!» szóltak. Meg-megrezzentek barna csuklyájukban és viadalra készülődtek, mint a sziklacsúcson összegyűlt varjak, ha sast pillantanak meg.

De egyesek azt mondták: «Mit használ itt ima és vezeklés? A szibilla kijelentette: az Antikrisztusnak el kell jönnie.»

Erre mások azt mondták: «Isten tehet csodát. Ha a küzdelem hiábavaló volna, nem figyelmeztetett volna bennünket a szibilla által.»

Évről-évre védték a ferencrendi barátok a Capitoliumot vezekléssel, az irgalmasság cselekedeteivel s Isten szavának hirdetésével.

Oltalmazták évszázadról-évszázadra, de az idők futásával egyre erőtlenebbek, gyengébbek lettek az emberek. A barátok beszélgettek egymás közt: «Nemsokára meginog a mai idők országa. Világmegújítóra van szükség, mint Augustus idejében.»

Tépték a hajukat s ostorozták testüket, mert tudták, hogy az újszülött lesz az Antikrisztus s az újjászületés a hatalom és erőszak újjászületése.

Mint ahogy a beteget üldözik a fájdalmak, úgy üldözte őket mindenütt az Antikrisztus sejtése. Látták már maguk előtt: Éppoly gazdag, amilyen szegény Krisztus, éppoly gonosz, amilyen jó Krisztus, éppoly tisztelt, amilyen megalázott Krisztus.

Erős fegyvereket hord s véres gonosztevők élén közeleg. Megrohanja a templomokat, megöli a papokat s harcra fegyverzi fel az embereket; testvér, testvér ellen küzd, mindenki retteg a másiktól és senki sem talál nyugtot.

Minden erős és hatalmas ember felé, ki az idők tengerében feltűnt, odakiáltották a Capitolium védőbástyájáról: «Antikrisztus! Antikrisztus!»

S valahányszor ezek közül egy-egy eltűnt s elmerült, hozsánnát ujjongtak a barátok s Te Deumot énekeltek. «Imádságaink legyőzik a gonoszokat, mielőtt a Capitoliumot elfoglalhatnák» - mondogatták.

De nagy gyötrelme volt a szép kolostornak, a barátok nem leltek benne pihenést. Éjszakáik még szomorúbbak voltak nappalaiknál. Ilyenkor vadállatokat láttak a cellákba behatolni s a fekvő-padon maguk mellett elnyújtózni. Minden vadállat az Antikrisztus volt. Némelyik barát sárkánynak látta, mások griffmadárnak, ismét mások Sphinxnek. Mikor álmaikból felébredtek, bágyadtak voltak, mint valami nehéz betegség után.

A szegény barátok egyetlen vigasztalása az a kis Krisztus-szobor volt, melyet az Aracoeli bazilikában őriztek. Ha valamelyiküket a kétségbeesésig elfogta a szorongás, bement a templomba, hogy a szobor előtt találjon vigasztalást. Végigment a nagy hajón s belépett a főoltár mellett levő, gondosan elzárt kápolnába. Ott benn meggyújtotta a szentelt gyertyát és mielőtt megnyitotta volna az oltárszekrényt, melynek dupla zárja s vasajtaja volt, imát mondott. Térden állt míg a szobrocskán függött tekintete.

A szobor csecsemőt ábrázolt, akinek arany korona volt fején s arany cipellő a lábán. Az egész kisded ragyogott az ékességtől, melyet a bajban levő segélykérők ajándékoztak neki. S a kápolna falait képek borították, melyek arról adtak bizonyságot, hogyan mentett meg a kisded sok embert a tűzveszedelemtől, tengeri viharból, hogyan gyógyította meg a betegeket és segített a sokféle szerencsétleneken. Ha a barát ezt látta, örvendezett s ezt mondta magában: «Dicsőség Istennek! Él még Krisztus, kinek a Capitoliumon hódolunk!»

A barát látta, hogy a szobor arca mosolyog titokzatos hatalma tudatában. Lelke ekkor felemelkedett a bizodalom szent magasságaiba.

- Ki dönthet meg téged, te erős? - mondta. - Előtted térdet hajt az örök város. Te vagy Róma szent gyermeke. Te vagy a megkoronázott, akihez a nép imádkozik. Te vagy a hatalmas, aki segítséggel, erővel s vigasztalással jön. Egyedül téged szabad imádni a Capitolium ormán.

A barát a szobor koronáját glóriafénnyé látta átváltozni, amely szétküldte sugarait az egész világra. És akármelyik oldalra is követte a sugarak irányát, telve látta a világot templomokkal, melyekben Krisztust imádták. Mintha egy nagy uralkodó mutatta volna be valamennyi várát és erősségét, melyek birodalmát védik.

- Nincs kétségem. Te meg nem dőlhetsz - szólt a barát. - A te országod örökkévaló.

Mindegyik barát, aki csak látta a szobrot, néhány órára vigasztalást, megnyugvást talált, mígnem a félelem újra eltöltötte. Ha a barátoknak nem lett volna a szobor birtokukban, lelkük egy pillanatra sem tudott volna elcsitulni.

Aracoeli barátai így éltek imádság és tusakodás közepette hosszú időkön át és sohasem volt hiány az őrködők sorában. Mihelyt egyik megszabadult gyötrelmétől, siettek mások, hogy helyét elfoglalják.

És bár legtöbben, kik a kolostorba zárkóztak, tébolyodottságban vagy felette korai halállal pusztultak el, sohasem volt hiány barátban, mert az Aracoeliben való harcot nagy tisztességnek tartották Isten előtt.

Így esett, hogy még hatvan évvel ezelőtt ez a harc teljes erejében volt; az idők gyengesége miatt a barátok nagyobb buzgósággal harcoltak, mint valaha s oly bizonyossággal várták az Antikrisztust, mint soha azelőtt.

Ez időtájt egy gazdag angol hölgy jött Rómába. Felment Aracoeli templomába s megnézte a szobrot; annyira tetszett neki, hogy azt vélte, nem bír tovább élni, hacsak a szobornak birtokába nem jut. Újból és újból felzarándokolt Aracoelibe s végül arra kérte a barátokat, adják el neki a szobrot.

Ám ha a nagy bazilika mozaikpadlóját végig arannyal borította volna el, a barátok akkor sem adták volna el neki a szobrot, amely egyetlen vigasztalásuk volt.

Az angol hölgy azonban minden mértéken felül kívánta a szobrot, annyira, hogy nélküle sem örömöt, sem békességet nem lelt. S mivel célját más módon nem érhette el, elhatározta, hogy ellopja a szobrot. Nem gondolt arra, hogy mekkora bűnt követ el, csak a hatalmas kényszerűséget és olthatatlan szomjúságot érezte s inkább lelkét tette kockára, semhogy megtagadta volna szíve örömét. Hogy célját elérje, készíttetett egy szobrot, amely az Aracoeliban levőhöz tökéletesen hasonlított.

Aracoeli Krisztus-szobra a getsemani olajfakert egyik fájából volt metszve, az angol hölgy meg merte tenni, hogy szilfából metszetett egy egészen hasonlót. Aracoeli szobrát nem emberi kéz festette be. Mikor az a barát, aki kimetszette, ecsetet és festéket vett elő, álom lepte meg munkájában. S mire felébredt, a szobor színekben pompázott. A szobor magától festődött meg, jeléül annak, hogy Isten munkája. Az angol nő azonban vakmerőségében odáig ment, hogy földi festővel festette meg a szobrot, amely a szent szoborhoz tökéletesen hasonló lett.

A hamisított szobor számára koronát és cipellőt szerzett, amely azonban nem volt aranyból való; csak aranyozott vaspléhből készült. Rendelt ékességeket, vásárolt gyűrűket, nyakéket, óraláncokat, karkötőket és drágaságból való talapzatokat - mindez azonban csak réz és üveg volt; és felöltöztette a szobrot, ahogy a segítséget keresők az igazit és egyetlent felöltöztették.

Mikor a szobor készen állt, tűt vett elő s az aranyos koronába belekarcolta: «Az én országom csak erről a világról való!» Mintha attól félt volna, hogy másképp nem tudja a két szobrot egymástól megkülönböztetni. Mintha a lelkiismeretét akarta volna megnyugtatni:

«Nem akarom én a Krisztus-szobrot meghamisítani. Hiszen ráírtam a koronára: Az én országom csak erről a világról való!»

Azután bő köpönyeget terített magára, alá rejtette a szobrocskát s felment Aracoelibe. Kérte, engedjék meg neki, hogy imádságát a Krisztus-szobor előtt végezze el.

Ott állt most benn a szentélyben. A mécs fel volt gyújtva, a vasajtócska nyitva s a szobor feléje sugárzott. Ekkor az angol nőt reszketés, dadogás fogta el, közel volt ahhoz, hogy ájulásba essen. A vele lévő barát a sekrestyébe sietett vízért úgy, hogy ő magára maradt a kápolnában. Mire a barát visszatért, a rablás megtörtént. A nő ellopta a csodatevő szobrot s a hamisat, az erőtlent tette helyébe.

A barát nem is sejtette a cserét. Rázárta a szoborra a vasajtócskát meg a dupla zárat s az angol nő Aracoeli kincsével hazatért. Palotájában márványalapra helyezte s oly boldog volt, mint még soha.

Fenn, Aracoeliban, ahol nem is álmodtak a nagy veszteségről, a hamis Krisztus-szobrot csak úgy megbecsülték, mint az igazit; és mikor eljött karácsony ünnepe, építettek számára künn, a templomban, egy csodálatos szép barlangot, amint ez már régi szokás volt. Ott csillogott a szobor fénylőn, mint egy drágakőhalmaz, Mária ölében; körötte csoportosították a pásztorokat, az angyalokat s a napkeleti bölcseket. Míg a barlang állt, gyermekek jöttek Rómából és a Campagnáról. Aracoeli bazilikájában egy kis szószékre emelték őket és ezek a kisdedek prédikáltak az Isteni gyermek szépségéről, szeretetéről, fenségéről és hatalmáról.

Az angol hölgyet eközben nagy aggodalom fogta el, hogy valaki felfedezheti az Aracoeli Krisztus-szobrának eltulajdonítását. Ezért nem is ismerte be senkinek, hogy a birtokában levő szobor az igazi.

- Csak utánzat - mondta. - Az eredetihez annyira hasonlít, amennyire csak lehetséges. De csak utánzat.

Véletlenül azonban egy itáliai szobaleány került hozzá. Amint ez egyszer átment a szobán, megállt a szobor előtt s így szólt:

- Te szegény kis Jézus, aki nem is vagy igazi, ha te tudnád, minő nagy pompa van az igazi Jézuska körül Aracoeli barlangjában. Mária, San Giuseppe meg a pásztorok térdre borulnak körötte. És ha te tudnád, hogy előtte, épp középütt gyermekek állnak egy kis szószékben, meghajtják magukat, csókokat szórnak feléje s olyan szépen prédikálnak, ahogy csak tudnak.

Néhány nappal később a kis szobaleány újból a szobor elé állt s ezt mondta:

- Te szegény Jézuska, aki nem is vagy igazi, tudod-e, hogy én ma fenn voltam Aracoeliben s láttam, mint viszik körül processzióban az igazi Jézuskát? Mennyezetet tartottak fölötte s mind a népek térdre estek és énekeltek, játszottak a szobor előtt. Téged sohasem visznek ilyen gyönyörű ünnepségre.

Néhány nap múlva ismét jött a kis szobaleány s így szólt a szoborhoz:

- Tudod, te Jézuska, aki nem is vagy igazi, neked jobb, ha itt lakol nálunk. Mert az igazi Jézuskát betegekhez hívják és ő aranyos kocsijában mindig el is utazik. De nem tud segíteni úgy, hogy a betegek kétségbeesve halnak meg. Kezdik mondogatni, hogy a szent szobor ott fenn, Aracoeliban, elvesztette erejét, nem tud jót cselekedni s könnyekre, imádságra nem indul meg. Jobb neked, ha itt lakol, ahol vagy, mintha elhívnának s te sem tudnál segíteni.

A következő éjszakán azonban csoda történt. Éjféltájban Aracoeli kolostorának kapujában igen erősen csengettek s mivel a kapus nem sietett eléggé nyitni, dörömbölni kezdtek. Mintha csengő érccel élesen dörömböltek volna, meghallották az egész kolostorban. A barátok valamennyien egyszerre felriadtak fekvőhelyükön. Azok, akiket borzalmas álmok gyötörtek, elrémültek, azt hitték, eljött az Antikrisztus.

Mikor azonban kaput nyitottak - a küszöbön ott állt a kis Krisztus-szobor. Kezecskéjében tartotta még a csengettyű húzóját, apró arany cipellőbe bújt lába az ajtó belökésére készen ki volt nyújtva.

A kapus nyomban karjára vette a szent gyermeket. Ekkor észrevette, hogy könnyek borítják a szemeit. Szegény kisded, éjszakának idején bandukolt keresztül a városon! Mi mindent kellett közben látnia! Mennyi szegénységet, ínséget, mennyi bűnt és gaztettet! Szörnyű elgondolni, mennyi szenvedésen esett át!

A kapus tüstént a gvardiánhoz ment s megmutatta neki a szobrot. Mindketten ámultak, miképp kerülhetett ki az éjszakába. A gvardián rögtön meghúzatta a templom harangját, hogy a barátokat ájtatosságra hívja össze. A nagy, homályos bazilikában egybegyűlt Aracoeli minden barátja, hogy a legnagyobb ünnepélyességgel visszategyék helyére a szobrot.

Aszott, szenvedő alakjuk lassan haladt tova s fázva meg-megrezzent a nehéz szőrcsuhában. Sokan közülük könnyekre fakadtak, mintha nagy veszedelemből menekültek volna meg.

- Mi lett volna velünk - hajtogatták - ha egyetlen vigasztalásunkat elvették volna? Vajon nem az Antikrisztus volt-e, aki Róma szent gyermekét a védő szentélyből kicsalta?

Midőn azonban a Krisztus-szobrot a kápolna oltárszekrényébe akarták helyezni, ott találták a hamis szobrot, melynek koronájába bele volt vésve: «Az én országom csak erről a világról való.»

S ahogy a szobrot jobban megvizsgálták, ráakadtak a felírásra.

Erre a gvardián a barátokhoz fordult s így szólt hozzájuk:

- Testvérek, énekeljük el a Te Deumot és húzzuk be selyemmel a templom oszlopait és gyújtsuk fel az összes gyertyákat, függőlámpákat és üljünk nagy ünnepet.

- Mióta ez a kolostor áll, az aggodalmaknak volt tanyája. De mindazoknak szenvedéseiért, akik itt éltek, kegyelmét adja most reánk az Úr. Minden veszedelem elmúlt immár.

- Isten győzelemmel koszorúzta küzdelmünket. Az, amit itt láttok, jele, hogy az Antikrisztust a Capitoliumon tisztelni nem fogják.

- Mert, hogy ne maradjon beteljesületlen a szibilla szava, elküldte Isten ezt a hamis Krisztus-szobrot, amely az Antikrisztus igéit viseli koronáján. Elnézte, hogy tiszteljük, mintha csak az igazi csodatevő lenne.

- De most megpihenhetünk békében és örömökben, mert valóra vált a szibilla szava, az Antikrisztust imádtuk itt.

- Nagy az Úr, a mindenható, aki megsemmisítette irtóztató félelmünket és keresztülvitte akaratát a nélkül, hogy a világnak látnia kellett volna Isten fiának fordított mását.

- Boldog Aracoeli kolostora, mert Isten oltalma alatt áll és teljesítette az ő akaratát. Megáldotta ezért az ő áradó kegyelme!

Miután a gvardián ezt elmondta, megragadta két kezével a hamis szobrot, végighaladt a templomon s megnyitotta a nagy főkaput. Kilépett a templom előtti teraszra. Alatta nyúlt el a széles, magas lépcsőnek száztizenkilenc foka, melyek a Capitoliumról levezettek a szakadékba.

Feje fölött magasra emelte a szobrot s hangos kiáltással: «Anathema Antichristo!» levetette a Capitolium tetejéről - a világba.

A torlaszon

Mikor a gazdag angol hölgy másnap felserkent álmából, látni kívánta a szobrot s tűnődött, hol keresse. Azt gondolta, nem vihették el mások, csak az Aracoeli barátai. Sietve felment tehát a Capitoliumba, hogy ott kutasson és puhatolódzék.

Elért a nagy márványlépcsőhöz, mely az Aracoeli bazilikájához vezetett. Szíve vadul vert az örömtől: a legalsó lépcsőn ott hevert az, amit keresett. Fogta a szobrot, köpenye alá rejtette és sietett haza. Ünneplős szobájában újból felállította.

Amint elmerült a szobor szépségének szemléletében, észrevette, hogy a korona megcsorbult. Leemelte a kis Krisztus fejéről, hogy lássa, mekkora a kár. S ekkor szemébe tűnt az a felírás, melyet ő maga karcolt bele: «Az én országom csak erről a világról való!»

Látta most, hogy ez a hamis Krisztus-szobor, míg az igazi visszatért az Aracoeliba.

Kétség fogta el, hogy az eredetit valaha is visszaszerezheti birtokába, azért elhatározta, hogy másnap elutazik Rómából. Nem akart tovább ott maradni, miután a szobor már nem volt az övé.

Azonban útrakelve, a hamis szobrot magával vitte, mert ez emlékeztette arra, amelyet úgy szeretett. S a szobor kísérte minden útjában.

Nem volt ugyanis sehol nyugvása. Folyton utazott s ezen a módon körülhordozta a szobrot az egész világon.

És mindenütt, ahová a képmás csak került, megcsökkent Krisztus hatalma, a nélkül, hogy bárki is tudta volna, miért? Semmi sem látszott erőtlenebbnek, mint ez a szilfából való, szánalmas szobor, melyet rézgyűrűk és üveggyöngyök díszítettek.

Mikor pedig az angol hölgy meghalt, a szobor az örökséggel együtt egy másik gazdag hölgynek jutott, aki szintén örökké utazott. Ettől egy harmadikhoz került.

Egyszer - ez még az első kóborló angol nő idejében történt - a szobor éppen Párizsban volt.

Mikor a városba bevitték, ott forradalom dühöngött. Vadul ordító néptömegek járták az utcákat s kenyeret követeltek. Kifosztogatták a boltokat és köveket hajítottak a gazdagok palotáira. A csapatok kivonultak ellenük. Erre feltépték a kövezetet, kocsikat, bútorokat halmoztak össze s torlaszokat építettek.

Mikor a gazdag angol hölgy nagy utazó kocsijában odaért, a nép megrohanta a kocsit, a bennülőt távozásra kényszerítette s az úti alkalmatosságot egyik torlaszhoz vitte.

Megpróbálták a torlaszt alkotó ezerféle tárgy tetejébe rakni, de ekkor az egyik láda a földre zuhant. Zárja felpattant és sok más között, ami belőle szétgurult, ott volt az Aracoeliből kivetett Krisztus-szobor.

Az emberek feléje kaptak, hogy megfosszák ékességeitől, de csakhamar belátták, hogy a drágaságok nem valódiak, sőt teljesen érték nélkül valók. Nevetni kezdtek és gúnyolódni.

Kézről-kézre járt a szobor a felkelők közt, mígnem egyik föléje hajolt, hogy koronáját szemügyre vegye. És észrevette a bevésett szavakat: «Az én országom csak erről a világról való!»

Hangos kiáltásban tört ki s valamennyien kurjongatva hirdették, hogy a kis szobor lesz a harci jelvényük. Felrakták a torlasz hegyébe s elhelyezték, mint egy zászlót.

Azok közt, kik a torlaszt védelmezték, állt egy férfi. Ez nem volt szegény munkás, hanem tudós, aki teljes életét szobájában, tanulmányai közt töltötte. Ismerte az embereket gyötrő összes nyomorúságokat s szíve megtelt részvéttel. Folyton eszközök után kutatott az emberiség sorsának javítására. Harminc éven keresztül vizsgálódott, írt, a nélkül, hogy a megoldás útjára rájött volna. Mikor most a vészharangot hallotta, követte ennek szavát s kirohant az utcára. Fegyvert fogott s ment a küzdőkkel. Abban reménykedett, hogy tán hatalommal s erővel meg lehet oldani azt a rejtélyt, melyet ő megoldani nem tudott; tán a szegények jobb sorsot vívhatnak ki maguknak.

Ott állt most naphosszat, együtt harcolt a többiekkel, tolongtak körötte az emberek, vér freccsent arcába s az élet nyomorúságát nagyobbnak, siralmasabbnak látta, mint valaha.

De valahányszor a puskapor füstje szétoszlott, felragyogott előtte a szobrocska, mely a legnagyobb harci zavarban is rendületlenül állt a torlasz tetején, fenn a magasban.

Valahányszor a szoborra tekintett, átfutottak agyán a szavak: «Az én országom csak erről a világról való!» Végül már úgy tűnt fel előtte, mintha ezek a szavak a levegőbe vésődtek volna s szeme előtt majd tűzben, majd vérben, füstben lebegnének.

Csönd támadt. A tudós ott állt sapkájával a kezében, de már abbahagyta a harcot. Hirtelen rájött: ez az az ige, melyet egész életén át keresett. Most már tudta, mit mondjon az embereknek. Ez a szegényes szobor elhozta számára a megváltást.

Szeretett volna kirohanni a nagy világba, hogy hirdesse: «A ti országtok erről a világról való!»

Küzdeni kell a földi életért s testvérekhez hasonlóan kell élnetek! Meg kell osztani gazdagságokat, hogy ne legyen senki dús, de ne legyen szegény se. Dolgozzatok valamennyien, a föld legyen mindnyájatoké s legyetek egyenlők.

Senki se éhezzék, senkit se kísértsen meg a bőség és senki se szenvedjen ínséget öregségében!

És gondolnotok kell arra, hogy boldogság az összességért alkotni, mert más kárpótlás úgy sem vár reátok. «A ti országotok erről a világról való!»

Mindez átfutott agyvelejében, mialatt a torlaszon állt. S mikor a gondolat teljesen kitisztult előtte, lerakta fegyverét és többé fel nem emelte harcra, vérontásra.

De nyomban azután ismét megrohanták a torlaszt és el is foglalták. A csapatok győztesen vonultak előre s elfojtották a fölkelést. Még este előtt rend és béke borult a városra.

Ekkor az angol hölgy szolgákat küldött szét, hogy keressék meg elveszett értékeit. Egyet-mást találtak is, ha nem is mindent. Amire legelsőbben ráakadtak a megostromolt torlaszon: az Aracoeliből kivetett szobor volt.

Az az ember pedig, akit a harc tüzében a szobor bölcsességgel telített, a világnak új tanokat kezdett hirdetni, melyek szociálizmusnak neveztettek. Valójában ez volt az antikrisztiánizmus.

Az új tanítás szeret és lemond, oktat és szenved, épp, mint a kereszténység. Oly tökéletességgel hasonlít hozzá, mint a hamis Krisztus-szobor az Aracoeli igaz szobrához.

És a hamis szoborral az új tanítás is azt vallja: «Az én országom erről a világról való».

S bár a szobor, mely ezt a tanítást elterjesztette, észrevétlen s ismeretlen maradt, a tanítás nem járt így. Átlengett az egész világon, hogy megváltsa s megváltoztassa az embereket.

Napról-napra jobban terjed. Betölt minden országot és számos nevet visel. Mindenkinek földi boldogságot, gyönyörűséget ígér s ezzel több követőt csalogat magához, mint bármi más, ami Krisztus óta a világon uralkodott.

ELSŐ KÖNYV

Akkor majd nagy ínség uralkodik.

I.
Mongibello

A hetvenes évek körül élt Palermóban egy Gaetano Alagona nevű szegénysorsú ifjú. Neve volt a szerencséje, mert, ha nem ősi Alagonák egyike, könnyen éhen halhatott volna. Gyermek volt, se pénze, se szülei. Santa Maria del Gesù jezsuitái könyörületből vették fel kolostori iskolájukba.

Egy napon, mikor épp leckéit tanulta, jött az egyik páter s azzal szólította ki a tanteremből, hogy egyik rokona látni kívánja. Rokon? Mindig úgy tudta, hogy valamennyi rokona elhalálozott. József páter azonban erősítgette, hogy egy valóságos signora vár odakünn, aki rokonságban áll vele s ki akarja őt venni a kolostorból.

De hisz ehhez nincs joga. Ő szerzetes akar lenni.

Nem is akarta látni a signorát. József páter is megmondhatja neki, hogy Gaetano sohasem fogja elhagyni a kolostort, nincs is értelme, hogy őt erre kérjék.

- Nem, ez nem lehet - mondta József páter - nem szabad megengednünk, hogy a signora elutazzék, mielőtt látott volna téged - és úgyszólván bevonszolta Gaetanót a fogadóterembe.

A signora az egyik ablakban állt. Haja már deresedett, arcbőre barna volt, szeme fekete s kerek, akár a gyöngy. Csipkefátylat viselt, ruhája kopott volt s kissé már zöldbe játszó, akárcsak József páter legócskább csuhája.

Ahogy Gaetanót megpillantotta, keresztet vetett.

- Hálát adok Istennek! Igazi Alagona! - szólt és megcsókolta a fiú kezét.

Elmondta, mennyire sajnálja, hogy bár Gaetano immár tizenkét esztendős, eddig senki sem érdeklődött iránta hozzátartozói közül. Ő maga sem tudta, hogy a család második ágának még élő tagja van. Miképp értesült most erről? Hát úgy, hogy olvasta a nevét egy újságban azok között, kik iskolai jutalomban részesültek. Van ennek már fél éve, de hát hosszú az út Palermóig. Szakadatlanul takarékoskodni kellett, hogy az útiköltséget összezsugorgassa. Nem jöhetett előbb. De el kellett jönnie, hogy láthassa. Santissima madre! Olyan boldogan kelt útra! Ő maga, donna Elisa, szintén Alagona. Megboldogult férjét Antonellinek hívták. Kívüle még egyetlen egy Alagona él, a fitestvére. Az is Diamantéban lakik. Gaetano persze nem tudja, merre van Diamante.

A fiú rázta a fejét.

- No, ezt gondolhattam volna - mondta az öregasszony mosolyogva. - Diamante a Monte Chiaro oldalán terül el. Tudod-e, merre van Monte-Chiaro?

- Nem!

Az öreg hölgy felhúzta szemöldökét s igen bohókás képet vágott.

- Monte-Chiaro az Etnán van, ha ugyan tudod, merre van Etna?

Gaetano úgy elszontyolodott, mintha túlságosan sokat követeltek volna tőle azzal, hogy az Etnát ismerje. Nevetés fogta el mindhármukat, az öregasszonyt, József pátert és Gaetanót.

A nénike egész más emberré vált, miután sikerült a másik kettőt nevetésre bírnia.

- Nem jönnél velem Diamantéba? Nem néznéd meg az Etnát és a Monte Chiarót? - kérdezte sebesen. - Az Etnát látnod kell. Ez a legnagyobb hegy a világon. Király az Etna, a többi hegy térden áll körötte s nem meri rá szemét se felemelni.

Mindenfélét mesélt az Etnáról. Bizonyosra vette, hogy ez vonzani fogja a fiút.

Valójában úgy állt a dolog, hogy Gaetano eddig nem igen gondolt arra, minő hegy is lehet az az Etna. Nem tudta, hogy tetején havat hord, erdő a szakálla, szőlőlugas a dereka s térdig tapos a narancserdőben. Belsejéből nagy, széles, fekete folyamok törnek elő. Fölötte csodálatosak ezek a folyamok: folynak a nélkül, hogy csobognának; ha nincs is szél, hullámzanak s a legrosszabb úszók is híd nélkül átlábolhatnak rajta. A fiú kitalálta, hogy láváról van szó. Az öregasszony örült, hogy kitalálta. Igen jó feje van. Igazi Alagona.

- Aztán minő nagy az az Etna! Három napig tart, míg körüljárják, három nap kell, hogy a csúcsáig és vissza megtegyék az utat. Diamantén kívül van még ott ötven város, tizennégy nagy erdő és kétszáz kisebb hegy, amelyek nem is éppoly kicsinyek; de hát az Etna oly magas, hogy mellette nem tűnnek fel jobban, mint a légyraj a templomtetőn. És vannak ott nagy barlangok, melyekbe egész hadseregek elférnének, odvas öreg fák, melyekben nagy juhnyájak oltalmat találnak a zivatar elől.

Minden, ami csodálatos, megvan az Etnán. Vannak ott folyók, melyektől óvakodni kell. Vizük oly hideg, hogy meghal, aki iszik belőle. Vannak folyók, melyek csak nappal folynak s olyanok, melyek csak télen s ismét mások, melyek állandóan a föld mélyében zuhognak. Vannak ott melegvízű csermelyek, kénforrások és iszapvulkánok is.[1]

Kár, hogy Gaetano mindezt nem láthatja. Nagyon szép hegy az Etna. Akár egy díszsátor, úgy emelkedik az égnek. Tarka, mint egy lovagjáték. Reggel vagy este kellene látnia, ilyenkor vörös. Meg kellene néznie éjjel is, akkor fehér. Tán el sem hiszi Gaetano, hogy az összes színeket magára tudja ölteni: a kéket, feketét, barnát, violát? És hogy éppolyan szépségfátylat visel, mint egy signora? Hogy asztalhoz hasonlít, amely bársonyterítővel van borítva? Aranydrótból való tunikát hord és pávatollból való köpönyeget.

Nem akarja-e tudni, mi igaz van abban, hogy az öreg Artus király egy ottani barlangban tartózkodik?

Egész bizonyosan az Etnában lakik még, mert egyszer, midőn a cataniai püspök átutazott a hegyen, három öszvérje elszaladt s a szolga, aki keresésükre indult, Artus király barlangjában akadt rájuk. A király kérte a szolgát, adja a püspöknek tudtára, hogy sebei már begyógyultak, szeretne a kerek asztal lovagjaival útra kelni, hogy mindent rendbe hozzon, ami Szicíliában nincs rendjén. Akinek szemei vannak a látásra, láthatja, hogy Artus király még nem hagyta el barlangját.

Gaetano sehogy sem akart kötélnek állni. De az jutott eszébe, hogy kissé udvariasabb lehetne. A néni még mindig állt; Gaetano most fogta magát s egy széket hozott számára. Persze ebből nem szabad donna Elisának azt gondolni, hogy vele akar menni.

Tetszett a fiúnak valóban, amit az öregasszony a hegyről mesélt. Mulattatta nagyon, hogy ez a hegy annyi mindent művel. Nem volt oly közönséges hegy, mint Palermo mellett a Monte Pellegrino, amely csak állt-állt a helyén. Az Etna tudott kéményhez hasonlóan füstölögni, tüzet szórni, mint egy fáklya. Tudott dörögni, reszketni, lávát hányni, köveket hajítani, hamut hinteni, időt jósolni, esőt gyüjteni. Ha Mongibello csak megmozdult, a városok egymásután dőltek romba, mintha kártyavárak volnának épületeik.

Mongibello. Így is nevezik az Etnát. Mongibellónak azért hívják, mert ez annyit jelent: a hegyek hegye. Meg is érdemli ezt a nevet.

Gaetano észrevette, hogy a néni azt hiszi, az ő hívásának nem lehet ellenállni. Sok-sok redő volt a néni arcán s ha nevetett, ezek a redők összeszaladtak, akár egy háló. A fiú megfigyelte ezt, mialatt ott állt. Nagyon különösnek találta. De bele nem esett a hálóba.

Az öregasszony megkérdezte Gaetanót, volna-e bátorsága az Etnára jönni? Mert az ottani hegyek közt számos leláncolt óriás van s van egy fekete vár, amelyet egy sokfejű kutya őriz. Van egy igen nagy kovácsműhely s benne egy sánta kovács, aki a félszemét a homloka közepén hordja. De a legrettenetesebb mindenek között, hogy a hegy mélyében van egy rémes tó, amely úgy fő, mintha olajból volna s benne gyötrődnek Lucifer meg az elkárhozottak. Gaetanónak bizonyára nem volna bátorsága odajönni.

Máskülönben nem volna veszélyes ott lakni, mert a hegy tiszteli a szenteket. Sok szentet tisztel - fűzte tovább beszédjét Donna Elisa - de legjobban Sant’ Agata di Catania-t. Ha a cataniaiak mindig a szentek kedve szerint viselkednének, amint illenék, sem láva, sem földrengés nem okozna kárt vagyonukban.

Gaetano egészen közel állt most már donna Elisához s nagyokat nevetett mindazon, amit tőle hallott. Miért is jött ide a néni s miért kell szünet nélkül nevetni rajta? Nagyon különös signora.

Hogy esetleg ne áltassa, a fiú egyszerre megjegyezte:

- Donna Elisa, én szerzetes akarok lenni.

- Szerzetes akarsz lenni? - válaszolt. Aztán ügyet sem vetve a közbeszólásra, tovább beszélt a hegyről.

Figyelmeztette kis öccsét, hogy most nagyon figyeljen, mert a legfontosabb mondanivalói következnek: Gaetanónak el kellene őt kísérni a hegy déli oldalához, ahol majdnem a cataniai nagy síkság szélét érintenék, ott egy nagy völgybe jutnának, egy széles, nagy, félkörű völgybe. Teljesen fekete ez a völgy, mert a lávafolyamok a különböző hegyoldalakról itt ömlenek össze. Merő kő itt minden, nincs egy tenyérnyi fű.

De hát mit is tart Gaetano a láváról? Persze, azt hiszi, hogy a láva éppoly simán, egyenletesen fekszik az Etnán, mint az utakon. Az ám, csakhogy az Etna belsejében egész tömeg mindenféle szörnyeteg tanyázik. Képzelje most már el, hogy a lávába főtt összes kígyók, sárkányok, boszorkányok a lávával együtt kiömlenek, amikor a hegy kitör. Ilyenkor fetrengenek, nyüzsögnek, csúsznak, kígyóznak össze-vissza és igyekeznek a hideg földre jutni, de nagy kínjaikban útját állják egymásnak, mígnem a láva megmerevedik körülöttük. Akkor aztán már nem tudnak menekülni. Soha, soha.

A láva egyébként nem oly sivár, mint vélné. Fű ugyan nem nő ott, de akad különféle más látnivaló. Bizonyára nem tudná kitalálni, hogy micsoda. Mi lehet például ez: tapogatódzik fölfelé, majd lekonyul, hajladozik s az ég felé kapaszkodik. Jár a térdén, a fején, a könyökén. Föl- és lemászik a völgyek falán, merő csipkézett bütyök a teste, pókhálóköpönyeget visel, poros a parókája, meggörbül s elnyúlik akár a féreg. Nem más ez, mint a kaktusz. Tudja-e, hogy a kaktusz kitelepszik a lávára s termővé teszi a földet, mint valami földművelő? A ficus-indicán kívül semmi más nem tud ura lenni a lávának.

Az öregasszony József páterra tekintett és huncutmódra nevetett. A kaktusz a legnagyobb kópé, aki csak él az Etnán. De nemcsak kópé, szaracén is, mert rabszolganőket tart. Mihelyt ugyanis a kaktusz valahol megvetette a lábát, egy mandulafának kell mellette teremnie. A mandulafák finom, ragyogó dámák. Nem igen mernek kivonulni a fekete sivárságba, de ez nem segít rajtuk. Ki kell vonulniuk. Ó, mi mindent láthatna Gaetano, ha oda eljönne! Mikor tavasszal a fehér mandulafák ott állnak a fekete földben, a szürke kaktuszok között, szépségük annyira teli van ártatlansággal, hogy az ember elrablott hercegkisasszonyokként meg tudná siratni őket.

Most azonban illik végre megtudni, hol is van a Monte Chiaro. Hát ennek a fekete völgynek alapjából emelkedik az ég felé. Donna Elisa kísérletet tett, hogy esernyőjét egyenesen megállítsa a földön: így áll ott. Egészen egyenesen. S aminő fekete a völgy, olyan zöld a Monte Chiaro. Úton-útfélen pálmák, indás növények. Olyan a hegy, mint valami gazdag nő, aki nagyvirágos hálóköntöst visel; olyan, mint egy király, koronával a fején. Mert egész Diamantét a csúcsán hordja.

Mielőtt még Donna Elisa idáig ért meséjében, Gaetano nagy kedvet érzett ahhoz, hogy a néni kezét megfogja. Vajon lehetséges volna-e ez? Igen, sikerülhet. Magához vonta kezét, mint valami rablott kincset. De most mit csináljon vele? Tán megsimogassa? Ha egyik ujjával megpróbálná, tán nem is venné a néni észre? Sőt, tán akkor sem venné észre, ha két ujjával tenné ezt. Esetleg az egész kezét is megcsókolhatná? A néni csak beszélt és beszélt. Nem vett észre semmit.

Tömérdek mondanivalója volt. No és ilyen vidám históriát, mint ez a Diamantéről szóló történet!

Elmondta, hogy a város valamikor lenn terült el, a völgy ölében. De jött a láva s tűzvörösen körül pillantott a völgy elején. Mi történt a következő napon? A város nagy sietve hátára, fejére, hóna alá kapta házait s fenntermett a Monte Chiaron, amely éppen közel volt.

Tekervényes vonalban ugrott fel a hegyre. Mikor elég magasan volt, lehányta a város egyik kapuját s falának egy kis darabját. Aztán csigavonalban szökdelt a hegy körül és mindenüvé házakat szórt. A szegény emberek háza úgy gurult, ahogy akart. Nem volt idő emiatt aggódni. Egyebet nem lehetett kívánni, mint szűk, szabálytalan, szögletes utcákat. Az országút csigavonalban haladt körös-körül, ahogy a város egykor a hegy derekát végig taposta. Itt egy templomot, ott egy palotát hagyott el. Annyi rend mégis volt, hogy a legszebb épületek a legmagasabbra kerültek. Amint a város elérte a hegytetőt, széles piacot terített szét, ahová lerakta a városházát, a dómot s az ősi Palazzo Geraci-t.

Ha Gaetano vele tartana, elvinné a hegytetőre, a főtérre s megmutatná, minő földbirtokai voltak az Alagonáknak az Etnán meg Catania síkságán és hol állt egykor váruk a fennsíkon. Ezt mind látni lehet onnan és még sok mást is - tudniillik az egész tengert.

Gaetanónak fel se tűnt, hogy az öregasszony oly régóta beszél; de József páter, aki máskor valóban nem volt türelmetlen, most teljes szelídséggel megjegyezte: - Tehát donna Elisa, elértünk végre az ön otthonába!

Donna Elisa biztosította József pátert, hogy nála nincs semmi különös látnivaló. Amit Gaetanónak mindenekelőtt meg szeretne mutatni, az legfeljebb a korzón levő nagy háza, melyet nyári palotának neveznek. Nem oly szép, mint a Palazzo Geraci, de nagy. Mikor a régi Alagonák még hatalomban és tekintélyben éltek, nyáridő tájt mindig ide költöztek át, hogy az Etna havához közelebb legyenek. Igen - ismételte - az utca felől nincs rajta semmi érdekes; de gyönyörű udvara van, mindkét emeleten nyílt oszlopsorral. A tetején meg terasz terpeszkedik, amely kék és fehér kövekkel van kirakva s minden kő az Alagonák égetett címerét viseli. Nem volna-e kedve Gaetanónak eljönni s mindezt megnézni?

Gaetano arra gondolt, hogy donna Elisa odahaza bizonyára megszokta, hogy gyermekek járjanak hozzá s ölébe üljenek. Talán nem venné észre, ha ő is így tenne? Megpróbálta. Nem is csalódott. A néni hozzá volt szokva. Nem vett észre semmit.

Donna Elisa egyre csak a palotájáról beszélt. Van ott egy nagy díszterem, melyben a régi Alagonák táncolni, szórakozni szoktak. Van egy másik nagyterem, gallériával a zenészek számára; régi bútorok állnak itt; ingaórák, melyek apró, fehér alabástrom-templomokhoz hasonlóan fekete ébenfa talapzaton nyugszanak. A díszterem lakatlan, de Gaetanót mégis elvinné oda. Persze, Gaetano azt hiszi, hogy ő maga is a nyári palotában lakik? Ó, dehogy. Testvére lakik ott, don Ferrante, a kereskedő. A földszinten boltja van neki s mivel még nem feleséges ember, fenn minden úgy áll, ahogy régen.

Az öregasszony gondolatait családi viszonyai teljesen lekötötték. Arca erős barna színe mellett is kissé kipirult s szemöldökét egyszer-másszor fölötte furcsán fölhúzta. Arról szólt, mint folyik a sora.

Az ő háza majdnem a legkisebb az egész városban. Épp szemben áll a nyári palotával, de ez aztán minden kiválósága. Benne van kicsinyke boltja, melyben érmeket, viaszgyertyákat s más egyebet árul, ami az istentisztelethez tartozik. De - tisztelet páter Józsefnek - ennél az üzletnél ma már nem igen lehet keresni, ha tán régebben lehetett is. A bolt mögött van egy kis műhely. Itt tartózkodott egykor az ura s metszette a szentképeket, meg a rózsafüzérszemeket; signor Antonelli ugyanis művész volt. A műhely mögött van egy-két apró egérlyuknyi kamara, amelyekben alig lehet megfordulni s csak összekuporodva lehet leülni, mint a királyok hajdani tömlöceiben. Egy lépcsővel feljebb néhány kis tyúkól van. Az egyikben ő kevéske szalmából fészket formált s egy-két lécet feszített ki. Bizony, ez lenne Gaetano szobácskája, ha eljönne.

Gaetano azt gondolja, jó volna megsimogatni a néni arcát. Úgyis nagyon szomorú lesz majd, ha nem fog vele utazni. Talán egy kicsit megsimogathatná. Lopva páter József felé pillantott. Páter József csak állt a helyén, földre szegezte tekintetét és sóhajtozott, mint ez már szokása volt. Nem gondolt Gaetanóval s a néni, a néni mit sem vett észre.

Arról beszélt, hogy egy szolgálója van, név szerint Pacifica s egy szolgája, kinek Luca a neve. Kevés hasznukat látja, mert Pacifica már elaggott s mióta meg is siketült, olyan ingerlékeny, hogy a boltban nem tud segíteni. Luca tulajdonképpen fametsző volna, akinek szenteket kellene faragnia, hogy aztán ő eladhassa, de sehogy sem tud nyugton maradni a műhelyben, egyre a kertben jár s várja a virágok nyílását. Mert kertjük is van odafenn a Monte Chiare sziklaföldjében. Persze nem szabad azt hinnie, hogy valami különöset talál ezen a kerten. Nála semmi sem olyan szép, mint a kolostorban, ezt bizonyára tudja Gaetano. Mégis, nagyon szeretné, ha kis öccse nála volna, mert hisz egyike ő is az ősi Alagonáknak. Odahaza Lucával meg Pacificával hármasban gyakran mondogatták: - Mit bánjuk, ha még több lesz is a gondunk, csak jöjjön, jöjjön közibünk. - A Madonna tudja, hogy a gondokkal nem törődnének. Most hát az a kérdés, nélkülözne-e egyet-mást azért, hogy nála lakhasson?

A beszélgetésnek ezzel vége szakadt, páter József megkérdezte Gaetanót, mit felel minderre.

- A rektor azt kívánja, - jegyezte meg páter József, - hogy Gaetano maga határozzon. Nincs ellenvetésünk, ha ki akar lépni a világba, mivel családjának ő az utolsó sarjadéka.

Gaetanó lassan lecsúszott Donna Elisa öléből. Felelnie kell. Csakhogy ez nem oly könnyű. Nagyon nehéz lett volna a signorának nem-et mondani.

Páter József segítségére jött a fiúnak.

- Kérd meg, Gaetano, a signorát, hogy néhány óra múlva adhass feleletet. - A fiúnak sohasem volt más gondolata, csak az, hogy szerzetes legyen! - szólt magyarázólag donna Elisához.

Az öregasszony felállt, fogta az esernyőjét s azon volt, hogy jókedvűnek látszon; de szemét könnyek borították.

- Persze, persze, gondolkozási időt kell adnom, - mondta. - Ám, ha ismerné Diamantét, nem volna erre szüksége. Most csak parasztok laknak ott, egykor azonban volt a városban püspök is, sok pap és tömérdek szerzetes. Elszármaztak valahová, de feledésbe nem mentek. Az időtől fogva Diamante még mindig szent város. Több ünnepet megülnek ott, mint akárhol másutt; egész sereg szent van ott s még manapság is igen-igen sok zarándok jön oda. Aki Diamantéban lakott, Istent el nem felejtheti. Hisz Gaetanó különben félig már pap. Hát egész nyugodtan eljöhetne. De, jól van, gondolja meg a dolgot. Holnap újból eljön érte.

Gaetano nagyon illetlenül viselkedett. Elfordult a nénitől s kiszaladt az ajtón. Egy szóval se mondta, hogy hálás azért, hogy meglátogatta. Tudta, hogy páter József nem ezt várta tőle; de nem tehetett máskép. Ha a nagy Mongibellóra gondol, melyet soha meg nem láthat és Donna Elisára, aki sohasem jön vissza és az iskolára, a csukott kolostorkapura és az egész elzárt életre, - elszorul a szíve. Akármit is várt tőle páter József, ki kellett szaladnia.

Ideje is volt. Alig tett Gaetano az ajtón kívül tíz lépést, elfogta a sírás. Úgy szánta donna Elisát! Magában kell hazautaznia! Nem kísérheti el!

Hallotta, hogy páter József közeledik. A falhoz szorította arcát. Csak zokogását tudta volna elfojtani!

Páter József odaért s rendes szokása szerint sóhajtozott, dünnyögött. Megállt Gaetano mellett s mélyebben sóhajtott, mint valaha.

- A Mongibello, a Mongibello, - mondta páter József, - a Mongibellónak senki sem állhat ellen.

Gaetano válaszképpen még hevesebben zokogott.

- A hegy hívja, - mormogta páter József. - A Mongibello olyan, mint maga a nagy világ; megvan ott a földnek minden szépsége, pompája, dús növényzete, délibábja, csodája. Igen, az egész világ jelent itt meg és csalogatja ezt a fiút.

Gaetano érezte, hogy páter József igazat mond. Mintha a föld kiterjesztette volna karjait utána, hogy megfogja. Úgy érezte, hogy a falba kell kapaszkodnia, ha nem akarja, hogy elragadják.