Bővített kiadás

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Lowdeni boszorkányhajsza (Felföldi rejtélyek), 2025

Gyilkosság a krimifesztiválon (Felföldi rejtélyek), 2025

A kastély réme (Felföldi rejtélyek), 2025

Elveszettek szigete (Felföldi rejtélyek), 2025

Bűnhődj értem!, 2025

Sosem menekülsz!, 2026

Copyright © Jud Meyrin, 2026

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2026

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Győrfi Judit

A fedél Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Bukovenszki-Nagy Eszter

Korrektúra: Ábrahám Viktória

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2026

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-6832-76-6

Prológus

A sötét szobában csak körvonalak látszódtak. Marcy ügyelt rá, hogy minden este gondosan behúzza a függönyöket; így a férfi csak egy árnyéknak tűnt, amikor belépett az ajtón.

– Ébren vagy? – kérdezte, de Marcy összeszorította a száját, és görcsösen markolta a takarót.

Talán békén hagyja, ha azt hiszi, hogy alszik. Eddig sikerült távol tartania magától, de kezdett kifogyni az indokokból. Aznap este nem jutott eszébe más, hát alvást színlelt.

Hallotta, hogy a férfi az ágyhoz sétál, súlyos léptei alatt megnyikordult a fapadló. Egy pillanatig semmi sem történt, aztán Marcyról lerepült a takaró.

– Ne! – kiáltotta a paplan után kapva, de a hűvös anyag kicsúszott az ujjai közül.

– A férjed vagyok! – A férfi közelebb hajolt, a leheletén erős alkoholszag érződött. – Vállaltad a következményeket, az istenit! Meguntam a várakozást!

Marcy felpattant, és az ágy végébe csúszott; a kovácsoltvas támla belenyomódott a hátába.

A férfi egyetlen mozdulattal visszarántotta a matrac szélére, aztán megragadta Marcy pizsamanadrágját. A vékony pamut hangos reccsenéssel szakadt szét, ahogy letépte róla. Marcy csupasz lábát megcsapta a szoba hideg levegője, majd egy izzadságtól nyirkos tenyér simított végig a térdén és a combján.

– Nem akarom! – sikított fel, amikor megérezte a férfi ujjait a lába között.

– Már késő!

A férfi elengedte, és a sliccéhez nyúlt. A cipzár hangja összekeveredett a lihegésével, Marcy pedig a sötétség ellenére is látta, ahogy kiszabadítja a péniszét a nadrágjából.

Furcsa köd borult az agyára.

A mellkasához húzta a lábát, aztán teljes erejéből állon rúgta a fölé hajoló férfit. Hallotta a gyomorforgató reccsenést, és hogy nekizuhan a falnak, utána pedig a csendet, amit csak a saját zihálása tört meg.

Felegyenesedett, és a mozdulatlan alakra bámult.

A házassági rendelet szerint ő a tökéletes társa. Az a férfi, aki a legjobban illik hozzá. De akkor miért volt képtelen szeretni?

1.

Alinda

– Tényleg sajnálom! – Landon professzor asszony magas homloka sűrű ráncokba szaladt, ahogy a katedra mögül Alindára nézett.

– Megértem – mormogta Alinda.

Mi mást is mondhatott volna? Semmiképp nem zúdíthatta rá a professzorra, milyen nehéz helyzetbe került azzal, hogy elvesztette az állását a tanszéken, ráadásul ilyen váratlanul.

– Ne higgye, hogy nem voltunk megelégedve a munkájával, csak… – Landon ingerültnek tűnő mozdulattal megcsóválta a fejét, aztán körülnézett a tanteremben, ahol rajtuk kívül csupán néhány hallgató lézengett, majd lehalkított hangon folytatta: – Az új adminisztrátor a dékán lányának a barátnője. Nem mondhattunk neki nemet, két diákmunkás pedig nem fér bele a költségvetésbe. Főleg így, hogy egyre kevesebben járnak az óráinkra. Ami persze nem meglepő, a művészetekből manapság egyre kevésbé lehet megélni.

– Semmi gond. – Alinda rámosolygott a nőre, közben sajgott a szíve az utolsó mondattól. Egyelőre nem akart belegondolni, hogyan fog boldogulni az egyetem után. Előbb még le kell diplomáznia, ami így, hogy elveszítette a tanszéki munkáját, még nagyobb falatnak tűnt, mint valaha.

Az egy kicsit azért segített, hogy tudta, Landonnak sem könnyű. Annak idején a professzor a világ minden táján tartott előadásokat, kiállításokat szervezett, amiket milliók látogattak. Azt pletykálták, még eltűnt műkincsek felkutatásában is részt vett. Most meg annak a pár diáknak tart művészettörténet-előadást, akik még az egyetemre jelentkeznek. Mégis, Alinda legszívesebben jó nagyot rúgott volna a mellettük álló régimódi szekrénybe, amiben az ikonfestészeti albumokat tárolták. Pedig megszokhatta volna már, hogy az élet igazságtalan.

– Ha valamiben segíthetek…

– Köszönöm, Landon professzor, megoldom. – Alinda biccentett a nőnek, a vállára akasztotta a táskáját, és kisietett a teremből.

Amikor kiért a folyosóra, lelohadt az arcára erőltetett mosoly.

A részmunkaidős állás a művészettörténeti tanszéken nem fizetett ugyan sokat, de ahhoz pont elég volt, hogy kiegészítse vele az ösztöndíját, ráadásul a munkaidejét az órarendjéhez tudta igazítani. Grafikusnak tanult, két féléve volt hátra az egyetemből. Mihez fog most kezdeni?

Rosszkedvűen lépett ki a hatalmas, dupla szárnyú ajtón, amit faragott angyalkák és virágok díszítettek. A hűvös novemberi szél belekapott szőke hajába, arcát szurkálta az aprószemű eső, mégis a hosszabb úton indult el az albérletébe, hátha azalatt ki tudja szellőztetni a fejét. Bár nagyobb volt rá az esély, hogy csak még csüggedtebb lesz. Ezen a környéken sok bezárt üzlet és lerobbant épület volt. Alinda, amikor erre járt, mindig elszomorodott.

Miközben a kihalt utcákon poroszkált, eszébe jutottak a szülei, akik két éve haltak meg egy autóbalesetben. A torkát összeszorította a jól ismert keserűség. Ha adósságon kívül mást is hagytak volna rá, akkor most nem kellene azon aggódnia, miből fogja fenntartani magát.

Az eső épp akkor kezdett rá igazán, amikor odaért a házhoz, amiben harmadik éve béreltek közösen lakást Kerryvel, a legjobb barátnőjével. Ez az épület is látott jóval szebb napokat, de Alinda mindig azzal nyugtatta magát, hogy legalább nem mállik róla annyira a vakolat, mint a szomszédjairól.

Bepötyögte a kapun a kódot, és felbaktatott a második emeletre. A mágneskártya csak sokadik nekifutásra nyitotta ki az ajtót. Tudta, hogy ideje lenne beszélniük a gondnokkal, hogy adjon új kártyát, de semmi kedve nem volt vitázni azzal az utálatos alakkal. Úgyis azt mondaná, hogy örüljenek, amiért csupán a mágneskártyával van gond, és nem egy félig elhagyatott, lepusztult házban élnek, amilyenből egyre több akadt Londonban.

Belépett az előszobába, és becsukta maga mögött az ajtót. Kerry a zajra azonnal kikukkantott a konyhából.

– Ali! Na végre! Azt hittem, már sosem érsz haza! – kiáltotta azzal a vidámsággal és lendülettel, amivel minden mást is csinált az életben.

Alinda néha irigyelte Kerry pezsgő természetét. Ő világéletében visszahúzódó és csendes volt, nehezen boldogult társaságban. A barátságát Kerryvel is csupán annak köszönhette, hogy az első félévben pont mellé ült le az egyik órán, Kerry pedig, mint valami tyúkanyó, azonnal a szárnyai alá vette.

– Akadt egy kis dolgom az utolsó óra után – füllentette Alinda, mert nem akart azzal indítani, hogy elvesztette az állását. Szerencsére könnyű dolga volt, Kerry általában annyira pörgött, hogy nem vette észre, ha valamit elhallgatott előle.

Most sem tűnt fel neki semmi. Széles vigyorral intett a konyha belseje felé.

– Gyere, főztem vacsorát!

– Te? Főztél? – Alinda döbbenten pislogott a lakótársára. Kerrynek rendszerint a pirítóssal és a tükörtojással is meggyűlt a baja.

– Na jó, rendeltem. Ma ünneplünk! Csipkedd magad, hadd meséljem el, mi történt!

Kerry eltűnt a konyhában, Alinda pedig felakasztotta a kabátját a fogasra, és kilépett a bakancsából. A barátnője restaurátornak tanult, legalább annyira csóró volt, mint ő. Minden hónapban ügyelniük kellett rá, hogy ki tudják fizetni a lakbért meg a többi költségüket. De akkor Kerry miért pazarolta a pénzt bűndrága kajarendelésre?

Kevés volt a szakács, mióta betiltották a bevándorlást, a futárokról nem is beszélve. Rengeteg étterem bezárt, az ételrendelést csak a pénzesek engedhették meg maguknak. Alinda néha el is gondolkozott azon, hogy rossz szakmát választott. Ha szakácsnak tanult volna, tuti nem kéne aggódnia a megélhetésért. Csak hát ki nem állhatta a főzést. A festést és a rajzolást viszont imádta. El sem tudta volna képzelni nélkülük az életét.

– Szóval, mi történt? – slattyogott be a lakás egyetlen közös helyiségébe, ami egyszerre szolgált konyhaként, étkezőként, nappaliként, tanulószobaként, és olyan apró volt, hogy alig fértek el benne a legszükségesebb bútorok.

Kerry hanyagul félretűrte hollófekete haját az arcából, aztán rizst lapátolt két tányérra, közben ragyogó arccal pillantott Alindára.

– Brian és én összeházasodunk!

– Mi? – nyögte ki Alinda döbbenten. – Az a Brian? A bátyád haverja?

– Ő hát! Mondtam, te lüke, hogy jelentkezem a házastárskereső programba, nem emlékszel?

A házastárskereső program a kormány legújabb megoldása volt, hogy gyarapítsák a vészesen fogyatkozó lakosságot. Alinda az első pillanattól kezdve zsigerből utálta.

– De, emlékszem – dünnyögte. – Csak azt hittem, viccelsz.

– Dehogyis! Brian betöltötte a harmincat, és épp nincs senkije. Muszáj volt jelentkeznie a programba. Ez volt az egyetlen lehetőségem, ha nem akartam, hogy valaki mást vegyen feleségül.

– Vagy el is hívhattad volna egy randira, összejöttök, és akkor mindketten kihagyhattátok volna az egész idióta programot.

– Á, az olyan ódivatú! Tudtam, hogy ő lesz a leginkább hozzám illő társ, és látod, igazam lett! – Kerry szélesen elvigyorodott, és kitett egy-egy hússzeletet a rizs mellé. – Vettem bort is, van kedved inni?

– Miért ne? – sóhajtott fel Alinda.

Kivette a bort a hűtőből, és közben arra gondolt, nem elég, hogy ma elvesztette az állását, de hamarosan a lakótársát is el fogja. Már nemcsak új munkát kellett keresnie, hanem új lakótársat is, és hirtelen nem tudta eldönteni, melyik lesz a nehezebb feladat. Novemberre elég jó eséllyel már minden olyan állást betöltöttek az egyetemisták, ami mellett be lehetett járni az órákra. Ugyanígy minden egyetemi ismerősének volt albérlete, és kevesen akartak költözködni félév közben.

Alindát kirázta a hideg a gondolattól, hogy egy teljesen idegennel ossza meg ezt az apró lakást, de elnyomta az egyre növekvő pánikot. Inkább az asztalra tette a borospalackot, és lehuppant az egyik székre.

– Tudom, hogy ezzel elég kellemetlen helyzetbe hoztalak a lakás miatt, meg minden. – Kerry bűnbánó képpel rakta elé a tányért. – De nem akartam elszalasztani ezt az utolsó lehetőséget Briannel.

– Megértem – motyogta Alinda ugyanazt, amit nemrég Landon professzornak is mondott, de a hangjából ezúttal nem sikerült teljesen elűznie a keserűséget.

Nagyot nyelt, és ismét mosolyt erőltetett magára. Most már főleg nem akarta elmondani, hogy elbocsátották. Nem ronthatta el Kerry kedvét, és úgyis talál valami megoldást. Eddig mindig talált, bármilyen nehéz helyzetbe is került. Bár valami azt súgta, ezúttal a szokásosnál is nehezebb dolga lesz.

– Ezek szerint Brian téged választott a jelöltek közül? – kérdezte, csak hogy elterelje a szót kétségbeejtő helyzetéről.

– Engem hát! A másik két csaj tök idegen volt, szóval én eleve előnnyel indultam. Már voltunk is bent a hivatalban, és elrendeztünk mindent. Jövő héten tartjuk az esküvőt.

– Olyan hamar? – ráncolta Alinda a homlokát. Valahogy ez az egész esküvő és a nagy sietség nem annyira tűnt helyénvalónak. – Nem az a szabály, hogy a kiválasztás után néhány hétig ismerkedniük kell a pároknak?

– De, az, viszont ha mindkét fél kérvényezi, tesznek kivételt, mi meg már amúgy is ezer éve ismerjük egymást.

Alinda aggódva nézte barátnője vidám arcát.

– Biztos jól meggondoltad, Kerry? Alig beszéltetek pár szót Briannel, mindig is a távolból imádtad.

– Akkor épp itt az ideje, hogy közelebbről imádjam, nem igaz? Egyébként meg a tudomány szerint is passzolunk egymáshoz. Mitől kellene félnem? – Kerry kinyitotta a bort, és mindkettőjüknek töltött. – Igyunk a leendő férjecskémre! – kacsintott, miközben Alinda poharához koccintotta a sajátját.

– Sok boldogságot! – mosolyodott el Alinda, félretéve a kétségeit.

– Egyébként, Ali – jegyezte meg Kerry néhány perccel később, két falat között –, talán neked is ki kellene próbálnod a programot. Tudod, az minden pénzügyi gondodat megoldaná.

– A havi járadék miatt menjek férjhez? – grimaszolt Alinda, ahogy eszébe jutott ez a része a házassági törvénynek.

Persze nem volt naiv. Tudta, hogy sokan tényleg azért házasodnak, hogy megkapják a havi járadékot, majd később a gyerek után járó támogatást. Mindkettő iszonyúan magas összeg volt. Nem csoda, ha elcsábultak az emberek, cserébe a könnyebb megélhetésért. Az ő gyomra azonban ezt nehezen vette be.

Úgy érezte, mintha visszamentek volna az időben néhány évszázadot, és ismét nem a szerelem, a szeretet, a ragaszkodás lenne az alapja egy házasságnak, hanem a pénz és a javak. A Népességgyarapítási Intézet pedig, akár az arisztokrata anyák annak idején, átnyúlt a fejük felett, és leszervezte a házasságokat. Alinda nem tehetett róla, de már maga a koncepció elborzasztotta. Abba meg inkább bele se akart gondolni, milyen lenne egy teljesen idegen férfival kialakítani egy közös életet.

– Nem a járadék miatt mennél férjhez – rángatta ki a gondolataiból Kerry hangja –, az csak a kellemes plusz lenne. Ráadásul a pasi a tökéletes választás számodra, egykettőre belehabarodnál.

Ebben Alinda őszintén kételkedett, de azért bólintott, bár kizárólag azért, hogy Kerry ne győzködje tovább, és végre hanyagolják a témát.

– Oké, majd gondolkozom rajta.

Eredetileg esze ágában sem volt komolyan fontolóra venni ezt a lehetőséget, már csak az elvei miatt sem, de az ötlet mégis szöget ütött a fejébe. Este a keskeny, kissé göröngyös ágyban fekve képtelen volt elaludni, helyette a házassági rendeleten járt az esze.

A nőknek huszonöt év felett kötelezően részt kellett venniük a párkeresésben, és ő huszonkettő volt. Három év múlva így is, úgy is férjhez kell mennie. Hiába tiltakozott az ellenzék, még mindig jóval többen támogatták a kormányzó pártot. Nem úgy tűnt, hogy a házassági rendeletet a közeljövőben visszavonják. Vagyis hamarosan úgysem lesz választása. Olyan nagy különbséget jelentene, ha most megtenné? Ha ezzel megteremtené az anyagi biztonságát, és nyugodtan le tudna diplomázni?

Felsóhajtott, az oldalára fordult, és lehunyta a szemét. Próbálta elképzelni, milyen lehet egy olyan helyen élni, ahol sem a megélhetése, sem a házassági rendelet miatt nem kell aggódnia, de nem sikerült. Még meg sem született, amikor kitört a járvány, nem emlékezett rá, milyen volt az élet azelőtt. Leginkább azt tudta, amit az iskolában megtanult: a járvány nemcsak rengeteg halálos áldozattal járt, hanem hosszabb távú, még súlyosabb hatásokkal is, amiket túl későn ismertek fel.

Mivel egy indiai közösségből terjedt el, a bevándorlókat okolták miatta, és az ország gyorsan elzárkózott. Mindenkinek, aki nem volt angol állampolgár, el kellett hagynia az Egyesült Királyságot. Majd a beutazást is korlátozni kezdték, nehogy újabb járvány törjön ki. Ezután a népességfogyás mellett a munkaerőhiány is riasztó méreteket öltött. A mindennapi dolgok luxuscikkek lettek. És még csak nem is ezek voltak a legrosszabbak, hanem hogy mindez milyen gyorsan természetessé vált. Mert az ember megszokja a rosszat is, és alkalmazkodik hozzá.

Vajon ugyanilyen észrevétlenül fognak alkalmazkodni a nemrég bevezetett házassági rendelethez? Hisz még ő maga is ezen gondolkozott, bármennyire megvetette az egészet. És az sem igazolja teljesen a tettét, hogy csak azért veszi számításba a lehetőséget, mert a másik alternatíva sem jobb.

Ez járt Alinda fejében, miközben egyre lomhábban pörögtek a gondolatai, aztán végül elaludt. Álmában arctalan férfiak feküdtek mellette az ágyban, és azt susogták a fülébe, hogy válassza őket.

1.

Gilbert

Gilbert homlokráncolva figyelte, ahogy az íróasztala előtt helyet foglaló, ősz hajú nyomozó kényelmetlenül feszeng a székben.

Úgy tűnt, ő ugyanannyira a háta közepére se kívánta az előttük álló beszélgetést, mint Gilbert. A tekintete ide-oda reppent az iroda berendezésén. Először a falra szerelt kijelzőket vette szemügyre, aztán a praktikus fémszekrényeket, végül az ablakpárkányon burjánzó páfrányt, ami kizárólag Gilbert titkárának köszönhette, hogy nem száradt ki már réges-régen.

Gilbert megköszörülte a torkát, és a nyomozó ettől nyomban felé kapta a fejét.

– Miben segíthetek, Grayson nyomozó? – próbált rátérni a tárgyra Gilbert, hogy minél előbb megszabaduljon a férfitól.

Rengeteg dolga volt aznap, és a rendőrség váratlan megjelenése igencsak összekuszálta a napirendjét. Jelenleg épp egy megbeszélésen kellett volna ülnie az intézet vezető pszichológusával, hogy átbeszéljenek egy újonnan kifejlesztett tesztet, amivel kiegészíthetnék a párok pszichológiai felülvizsgálatát. És őszintén szólva Gilbert azt jóval hasznosabb időtöltésnek gondolta, mint ezt a nem várt meetinget Grayson nyomozóval.

– Az a helyzet, dr. Barlow, hogy történt egy baleset… – kezdett bele végre a nyomozó, miért is jött. – Az egyik házaspárral, akiket maguk hoztak össze. Marcy és David Appleton.

Gilbert nem értette, mi köze van ahhoz, hogy az egyik házaspárjuk balesetet szenvedett. Persze szomorú volt, végül is minden ilyesmi szomorú. Valószínűleg autóbaleset történt. Az állam elhanyagolja az utak karbantartását, az emberek meg a járműveik rendszeres szervizén spórolnak. Nem csoda, hogy egyre gyakoribbak az autóbalesetek. De ez persze nem magyarázza meg, miért nyomoz a rendőrség az ügyben, és miért kérdezik róla éppen őt.

– Miféle baleset történt? – érdeklődött azért udvariasan.

– Nos… – habozott a nyomozó. – A férfi elesett, de olyan szerencsétlenül, hogy betörte a fejét. Mire kiértek a mentők, meghalt.

Vagyis mégsem autóbaleset… Gilbert torka kellemetlenül elszorult.

– Szörnyű, de mi közöm nekem ehhez?

Próbálta felidézni Marcy és David Appletont, de nem járt sikerrel. Pedig ha a rendelet keretein belül házasodtak össze itt, Londonban, akkor legalább az aktájukat látnia kellett, ám olyan sok házasság létrejöttében működtek közre az elmúlt három évben, hogy nem csoda, ha nem emlékszik rájuk.

– Biztosra kell mennünk, hogy nem a párosítással akadtak gondok – fogalmazott Grayson óvatosan.

A párosítással kurvára nincs semmiféle gond! Gilbert legszívesebben ezt vágta volna a nyomozó képébe. Vagy legalábbis a húsz évvel ezelőtti, forrófejű énje ezt tette volna. De azóta sok víz lefolyt a Temzén, ő pedig higgadt lett, és hűvös. Na meg elég sok időt töltött politikusok társaságában ahhoz, hogy tudja, az érzelmek kimutatása és a düh sosem vezet eredményre. A rendőrséggel szemben meg aztán pláne nem. Jobb együttműködni.

– Értem – mondta monoton, semleges hangon.

Egy hosszú pillanatig még nézte a nyomozó apró, egérére emlékeztető szemét, majd megérintette az asztal lapjába szerelt monitort, és előkereste Appletonék aktáját.

– Minimális korkülönbség, hasonló családi háttér, mindketten egyetemet végeztek – futtatta végig a tekintetét az adatokon. – A nő tanár, a férfi jogász, még az érdeklődési körük is megegyezik. Fizikálisan is rendben voltak, alacsony kockázat a leggyakrabban előforduló genetikai betegségekre és más születési rendellenességekre.

– A koruk alapján kerültek be a programba?

– A férfi igen, ő elmúlt harminc, a nő még nem volt huszonöt, ő önként jelentkezett. De elsőre kiválasztották egymást, egyikük sem kért újabb párosítást. A pszichológus szakértőnk szerint jól működtek együtt.

– Akkor a pszichológiai vizsgálat nem mutatott semmi… problémát?

– Miféle problémát? – vonta fel Gilbert a szemöldökét.

– Valamilyen lelki betegséget, esetleg – köhintett a nyomozó – erőszakra utaló hajlamot? Ezt is vizsgálják a pároknál, nem?

– Igen, ezt is vizsgáljuk. – Gilbert újra a monitorra pillantott, és megnyitotta az orvosi eredményeket. – Nem találtunk kóros állapotot egyikőjüknél sem.

– Értem. – Grayson nem tűnt megkönnyebbültnek, inkább mintha csalódott lett volna. Gilbert pedig egyre erősebb késztetést érzett, hogy gyorsan lezárja a beszélgetést, mégis muszáj volt megkérdeznie:

– Van valami oka annak, hogy épp az erőszakra utaló hajlamra kérdezett rá?

– Az az igazság – köhécselt újra Grayson –, hogy az orvosszakértőben felmerült az is, hogy talán nem baleset okozta a férfi halálát.

– Hanem?

– Gyilkosság. És csak a nő tartózkodott a lakásban a halál beálltakor. Szóval…

– Őt gyanúsítják – mormogta Gilbert, és ezzel hirtelen a korábbiaknál is kellemetlenebb következményeket vetített elő a nyomozó látogatása. – Miben tudunk még segíteni a hatóságoknak? – kérdezte, és hiába igyekezett továbbra is udvarias hangot megütni, leginkább türelmetlennek, ingerültnek hangzott.

Graysonon látszott, hogy nem kerülte el a figyelmét a sürgetés. Pár pillanatig némán vizslatta Gilbertet, csak utána csóválta meg a fejét.

– Egyelőre semmiben, dr. Barlow. De előfordulhat, hogy lesz még kérdésem. Az aktára pedig természetesen szükségem lesz.

– Átküldetem a titkárommal.

Gilbert kikísérte a nyomozót az irodából, és amikor becsukódott a férfi mögött az ajtó, kifújta a levegőt.

Három éve indították el a házassági programot, és a számtalan elégedett házaspár azt jelezte, hogy minden a lehető legnagyobb rendben megy. Gilbert erre a pillanatra várt tizenöt éve. Azóta kutatta, hogyan lehet megállítani a népességfogyást, amióta lediplomázott. A szakterülete azon genetikai rendellenességek kutatása volt, amik a huszonöt évvel ezelőtti járvány óta sújtották az országot, és drasztikusan csökkentették az egészséges magzatok és a születések számát. A módszert már jó pár éve kidolgozta, próbált kilincselni vele az állami szerveknél, de korábban sosem vették komolyan.

A négy évvel ezelőtti oxfordi konferencián azonban olyan riasztó jövőképet vázoltak fel a tudósok, amit az ország vezetése nem hagyhatott figyelmen kívül. Ugyanis nem tudták volna megmagyarázni a választóiknak, hogy ha minden így megy tovább, akkor nem csupán akadozó ellátással kell számolni, hanem egy évtizeden belül teljes szektorok fognak működésképtelenné válni a munkaerőhiány miatt. Ezért hát eszeveszett kapkodásba kezdtek. Mennyire jellemző!

Valamelyik fejes emlékezett a kutatási eredményeire, megkeresték a Manchesteri Egyetem laborjában, ahol addig dolgozott, és felajánlották neki az újonnan alapított Népességgyarapítási Intézet londoni központjának vezetését. Hülye lett volna visszautasítani. Annak ellenére is, hogy iszonyú rohamtempóban kellett intézni mindent.

Visszaült a székébe, és Appletonék aktájára nézett, ami megnyitva maradt a képernyőn, épp a fotóknál. A nő mosolygós volt, rövid hajával kicsit manószerű, de csinos. A férfi nagydarab, szőke, kék szemű, az ilyenre mondják, hogy döglenek érte a nők. Vagyis csak döglöttek…

Gilbert a fotókra meredt, és a torkát elöntötte a keserű epe. Nem a párosítás rossz, a módszer tökéletesen működik, erre az életét is fel merte volna tenni. És ez az ő esetében nem csak szófordulat volt. Erről a kutatásról szólt tizenöt éve minden napja. Emiatt ment tönkre a házassága, emiatt élt egyedül. Tényleg feltette rá az egész életét…

Biztos csak baleset történt, bármit is gondol a rendőrség. Gilbert mégsem tudta teljesen elűzni azt a megfoghatatlan rossz érzést, ami elöntötte.

3.

Alinda

Az anyakönyvvezető unott arccal és monoton hangon darálta le a szövegét. Alinda óhatatlanul is azon gondolkozott közben, hogy Kerry és Brian esküvője előtt vajon hány szertartást vezetett le aznap. Délután négy óra volt. Simán lehet, hogy már lenyomott nyolc-tízet.

A házassági rendelet bevezetése óta futószalagon követték egymást az esküvők. Annyira, hogy pár bezárt iskolában is kialakítottak új házasságkötő termeket. Viszont a gyors szertartásokat ritkán követték vacsorák vagy bulik. Mintha az esküvő csupán egy bürokratikus feladattá silányult volna, amin túl kell esni.

De a lehangoló szertartás ellenére Kerry boldognak tűnt, és csak ez volt a lényeg. Alinda nézte, ahogy a barátnője újra és újra Brianre pillant, közben szélesen mosolyog. Szinte vibrált az aranyszínű ruhájában, mert persze nem fehéret vett fel. Azt mondta, az túl unalmas lenne. Sötét haját feltűzte, így jól látszott hosszú hattyúnyaka, amit egyetlen, vékony aranylánc díszített.

Brian is gyakran sandított Kerryre, és ugyan Alinda nem volt túl tapasztalt a férfiak terén, de azért így is kiolvasta a tekintetéből, hogy vonzódik Kerryhez. Még el is mosolyodott, amikor felhúzták egymás ujjára a gyűrűt, pedig alapvetően nem tűnt egy mosolygós pasasnak. Alinda ezt jó jelnek könyvelte el. Talán feleslegesen aggódott, és jól fog elsülni ez a hirtelen házasság.

– El sem hiszem, hogy fél év múlva rám is ez vár – dünnyögte Kerry bátyja, Sebastian, miközben a teremben klasszikus zene csendült, és Kerry meg Brian aláírták az anyakönyvet.

Alinda a mellette álló férfira pillantott. Tudta, hogy Sebastian néhány hónap múlva tölti be a harmincat. Amióta Alinda ismerte, ugyanaz a lány volt a barátnője, egy modellszépségű jogászhallgató, Lucy. Alinda biztosra vette, hogy nekik nem lesz problémájuk a házassági rendelettel, egyszerűen csak összeházasodnak, amint a koruk kötelezővé teszi. Kerry tavaly még azt is említette, hogy a bátyja és Lucy elmentek genetikai kivizsgálásra, és jók lettek az eredményeik, vagyis meg fogják kapni a házassági engedélyt. De akkor miért tűnt olyan rosszkedvűnek Sebastian?

– Azt hittem, egyébként is úgy tervezitek Lucyval, hogy összeházasodtok – suttogta Alinda, aztán körülnézett a teremben. – Egyébként hol van Lucy? Nem tudott eljönni az egyetemről?

Sebastian tekintete még jobban elfelhősödött, ahogy közelebb hajolt hozzá, és fojtott hangon odasúgta neki:

– Szétmentünk.

– Ó, sajnálom! Nem tudtam róla – hebegte Alinda, mire Sebastian megvonta a vállát.

– Még nem mondtam senkinek. A szüleim így is túlságosan aggódnak.

Alinda meg akarta kérdezni, mi miatt aggódik Mr. és Mrs. Taylor, meg azt, hogy viseli a szakítást Sebastian. Mindig is a fogadott bátyjának érezte a férfit, és a szívén viselte nemcsak az ő, hanem a szülei sorsát is. Ez volt a legkevesebb azok után, hogy Kerry egész családja olyan meleg szívvel befogadta, miután meghaltak a szülei. Alinda azóta minden ünnepet náluk töltött.

Ám nem volt alkalma tovább kérdezősködni, mert nekik is alá kellett írniuk az anyakönyvet mint a menyasszony és a vőlegény tanúja.

A szertartás után Sebastian félrevonult Briannel beszélni, Alinda mellett pedig azonnal felbukkant Kerry.

– Annyira boldog vagyok, de annyira furcsa lesz, hogy nem veled fogok lakni, Ali! – Kerry viharosan megölelte, és Alinda érezte, hogy könnyek kezdik szurkálni a szemét.

– Nekem is furcsa lesz – mormogta, és nagyon erősen kellett igyekeznie, hogy ne bőgje el magát, amikor nem sokkal később elköszönt Kerrytől és Briantől.

Aznap este a lakás lehangolóan üresnek és csendesnek tűnt. Alindának fel kellett volna adnia a lakótárskereső hirdetést, és meg is írta, de amikor fel akarta tenni a netre, felkavarodott a gyomra. Az elmúlt héten az összes ismerősével beszélt az egyetemről, hátha valaki közülük mégsem elégedett a jelenlegi szállásával, és váltani akar, de nem járt sikerrel. Tényleg egy teljesen idegennel kell majd együtt élnie, amit egy nagyobb lakásnál talán nem viselne ennyire nehezen. De itt…?

Alinda körülnézett a zsúfolt nappali-étkező-konyhán, amiből a két még apróbb szoba meg a mákszemnyi fürdő nyílt. Itt folyton egymásba fognak botlani, folyton hallani fogják egymást, és ettől Alinda már előre rosszul volt.

Mindig is küzdött szociális fóbiákkal, főleg ismeretlen helyzetekben. Az egyetemtől kezdetben – sőt néha még most is – erősen szorongott, de mindig megnyugtatta a tudat, hogy egy-egy hosszabb nap után visszavonulhat a bérelt lakásukba, ahol Kerryn kívül senkivel nem kell találkoznia. De ennek most lőttek.

Alinda nagyot nyelt, és úgy döntött, egyelőre hagyja a lakótárskeresést. Inkább állásokra vadászik a neten, hátha talál olyat, ami elég jól fizet ahhoz, hogy egyedül is ki tudja bérelni a lakást legalább a félév végéig. Utána talán az évfolyamtársai között nagyobb szerencsével talál valakit, aki költözne.

Ám miközben az egyik állásportált böngészte, felugrott a házassági rendelet hirdetése… Ez lenne a megoldás mindenre, Ali – szólalt meg Kerry hangja a fejében, és Alinda tudta, hogy igaza van, tényleg ez lenne a legegyszerűbb módszer, amivel egy csapásra megoldhatná a gondjait, mégsem bírt a hirdetésre kattintani.

Még van pár heti lakbérre elegendő pénze, addig próbál állást találni. Hátha ezúttal mellé áll a szerencse. Ha mégsem, akkor meghagyja a házassági rendeletet a végső megoldásnak.