Írta: Claire McGowan

A mű eredeti címe: What You Did

Fordította: Szaszkó Gabriella

Szerkesztők: Bucur Tünde Csilla, Varga Andrea

Nyelvi korrektor: Karakai Eszter

Műszaki szerkesztő: Daróczi Edit

© Claire McGowan

© Szaszkó Gabriella

© Maxim Könyvkiadó Kft.

A kiadvány a szerző engedélyével készült.

Borítóterv: Botos Tamás (vintezis creative studio)

ISSN 2786-1236

ISBN 978 963 499 267 7 (puhatáblás), kiadói kód: MX-1477

ISBN 978 963 499 666 8 (epub), kiadói kód: MX-1477e

Kiadja: Maxim Könyvkiadó Kft.

Cím: 6728 Szeged, Kollégiumi út 11/H; Tel.: (62) 548-444

e-mail: info@maxim.co.hu, web: www.maximkiado.hu

Felelős kiadó: Puskás Norbert

Nyomda: Generál Nyomda Kft., felelős vezető: Hunya Ágnes

Minden jog fenntartva, beleértve a sokszorosítást, a mű bővített, illetve rövidített változata kiadásának jogát is. A kiadó írásbeli engedélye nélkül sem a teljes mű, sem annak része semmilyen formában – akár elektronikusan vagy mechanikusan, beleértve a fénymásolást és bármilyen adattárolást – nem sokszorosítható.

PROLÓGUS

A fűben fekszik, amikor véget ér, arccal előre. Növényi illat kúszik az orrába, a gyomnövények felsértik a bőrét. A teste lassan tér magához a dermedtségből. A torka zihál és ég, ahol fojtogatták. Fojtogatták. Még most sem hiszi el teljesen, pedig emlékszik az összefonódó ujjakra a torka körül, ahogy elöntötte a pánik, miközben levegőért harcolt, ahogy a férfi súlya lenyomta a földre. A lába hideg és megsérült, a talpa meztelen a nedves füvön. A feje sajog, a szája száraz. De más gond is van vele, olyasmi, amit fel sem akar fogni. Kinyitja a száját, és próbálja kipréselni az üvöltést, de képtelen rá. Mint azokban az álmokban, amelyekben az ember hiába próbál üvölteni, semmi sem tör elő belőle. Ezt is elvette tőle. Próbál megmozdulni, felkelni, hogy megmutassa saját magának, még mindig életben van, hogy nincs semmi baj – ó, dehogy nincs! –, azonban végighasít benne a fájdalom.

A ház csak pár méterre van tőle, a csendes kert másik végében, de felőle akár mérföldekre is lehetne, mert senki sem hallotta, hogy mi történt, senki sem látta, senki sem sietett a segítségére. A férfi már elment, de ő tudja, hogy nem lehet messze. És annak ellenére, hogy ilyen közel van a házhoz, hogy ennyire abszurd ez a helyzet, hirtelen elönti a rettegés, ami a tüdejébe hasít, és elakasztja a lélegzetét. Még mindig itt van a közelben. El kell menekülnie. Fel kell állnia, el kell indulnia, segítséget kell kérnie. Túl sötét van. Kipislogja a szemébe gyűlő könnyeket, és észreveszi, hogy a ház sötétjében egyetlen sárga fény felvillan.

1. fejezet

Az utóbbi időben, most hogy már vége ennek az egésznek, sokszor azon gondolkozom, melyik is volt az a pillanat, amikor minden megváltozott. Az a villanásnyi idő, amikor az életem tökéletesből – oké, nem tökéletesből, de egészen jóból – teljesen tönkrement. A legtöbbet azon gondolkoztam, hogy az elmém hogyan is próbált megszabadulni ettől – kérlek, ne most! –, hogy hogyan tettem meg a tőlem telhető legtöbbet annak érdekében, hogy ez sikerüljön, és hogyan próbáltam úgy tenni, mintha ez az egész meg sem történt volna. Ez olyasmi, amit sosem gondoltam volna magamról. Egyszerűen nem hittem volna, hogy képes vagyok befogni a fülem, elfordítani a fejem. Azt gondoltam korábban, hogy én az vagyok, aki mindig mások segítségére siet, aki hívja a rendőrséget, és forró, cukros teát készít, hogy segítsen másokon.

Ehelyett, amikor Karen bevánszorgott a konyhába aznap éjjel – botladozott, remegett, fekete ruhája teljesen felcsúszott a combján, és a nyakán olyan nyomok éktelenkedtek, mintha egy újságpapír tintája maszatolódott volna el –, még nem álltam készen. Megdermedve álltam, és azt kívántam, bár visszamehetnék az időben, és kimerevíthetném az ezelőtti perceket, melyek még olyan tiszták és makulátlanok voltak.

Karen felzokogott, de mintha még a hangját is elveszítette volna a félelemtől. És még mielőtt csaló elmémnek lett volna némi ideje átgondolni az eseményeket – kérlek, ne mondj semmit! –, kimondta:

– Megerőszakolt. Megerőszakolt.

Jodi is ott volt. A dugattyús kávéfőzőt tartotta a kezében, a víz bugyogott a vízforralóban, és ő volt az, nem én, akinek volt bátorsága megkérdezni.

– Kicsoda, Karen? Mi történt?

És Karen kimondta a nevet, majd térdre rogyott, drámaian, mintha a lába pont abban a pillanatban mondta volna fel a szolgálatot. A haja összekócolódott, mintha valaki megtépte volna. Vér csorgott végig a combján, ami egyenesen ráfolyt a konyhakőre. Később, amikor már elment a rendőrség, le akartam dörzsölni, de úgy éreztem, sosem fog teljesen eltűnni.

Azt mondtam korábban, hogy nem álltam készen arra, amit Karen mondott, amikor betámolygott a konyhába, és összeomlott előttem. De most komolyan, hogyan állhattam volna készen erre valaha is?

Aznap korábban

– Muszáj, anya?

– Persze, hogy muszáj! Mi mást csinálnál? – A fejem zúgott az aznapi teendőktől: ágyak, törölközők, a vacsora utáni csoki, Benji szobája.

Benji alig nézett fel az iPadről. Tízéves létére volt iPadje. Néha elképedtem ezen, mint annyi más dolgon az életemben.

– Annyira unalmas lesz, és senki se lesz velem egyidős!

Utáltam, amikor ilyen hisztis nyivákolás vegyült a hangjába, és sima, még pattanásoktól mentes arca grimaszba rándult. Arról senki sem szól előre, hogy ez az árnyoldala annak, ha megadsz mindent a gyerekednek, ami neked nem volt meg: elkényeztetett kis kölykök lesznek belőlük.

– Figyelj, megvacsorázol velünk, udvariasan viselkedsz, és aztán csinálhatsz, amit akarsz. Nézhetsz filmet vagy játszhatsz az iPaden vagy bármi mással, oké? – Ünnepi tányérok, jégkrém a fagyasztóból, tiszta poharak.

– Mi lesz a kaja? – Az ujja egy pillanatra sem állt meg, folyamatosan húzogatta a képernyőn. Figyeltem, ahogy tiszta kék íriszei együtt ugranak a sorokkal, és aggódni kezdtem, hogy túl sok időt tölt a kütyüjével, aggódtam a figyelemzavar és az elkényeztetés miatt is.

– Marokkói bárányt csinálok, kuszkuszt, salátát, ilyeneket. – Természetesen már részletesen megterveztem a menüt, mindent megrendeltem az Ocadótól. Bár most, hogy a bárányhús és a zöldségek halomban hevertek előttem a vágódeszkán, aggódtam, hogy túl egyszerű lesz a vacsora.

Benji felmordult.

– Utálom a marokkóit!

Éreztem, hogy ki akarnak törni belőlem a szavak: Amikor én annyi idős voltam, mint te, még csak nem is hallottam marokkói kajáról. De elnyomtam magamban.

– Benji. Ez az este fontos nekem és apának is. Már nem voltunk így együtt a barátainkkal az egyetem óta. Nagyon különleges ez a hétvége. Mi lenne, ha leállnál a szerencsétlen, gazdag kisfiús számoddal?

– És tényleg muszáj Cassie-vel egy szobában lennem?

– Tudod, hogy igen. Máskülönben nincs elég hely.

– De Cassie mindig felébreszt. Egész éjjel nyomkodja a telefonját, és belevilágít a szemembe!

A fejemben növekvő lista egyre követhetetlenebb lett. Ránéztem az órára – basszus! Egy óra múlva el kellett indulnom. Miért pont ma kellett még Vixszel is találkoznom?

– Mondd meg neki, hogy ne csinálja! A szobádban rend van Karennek?

– Igen. – Erre elvett egy csomag rágcsát, mire ráütöttem a kezére.

– Most ebédeltél. Miért nem mész játszani?

– Mit?

Szinte biztos voltam benne, hogy én az ő korában sokkal jobban feltaláltam magam. Beszélnünk kell Mike-kal az iPades problémáról. Gondolatban ezt is beletettem a listába a vécéket ellenőrizni, gyertyákat meggyújtani és az összes többi dolog után, amit még meg kellett tennem, mielőtt megérkeznének. Miért vagyok mindig megcsúszva? A fiamnak békejobbot kínáltam.

– Figyelj! Ismered Billt, aki jön, nem? Mindig Svédországba jár horgászni. Biztos vagyok benne, hogy megmutatja majd neked, hogy kell, ha szépen kéred.

Egyik kék szemével kikacsintott rám az iPad képernyője mögül. Sikerült megfognom.

– Örülnél neki, nem? – Mike karácsonyra horgászbotot vett Benjinek, de még mindig nem volt elég ideje, hogy elvigye a kis patakhoz, ami a kert mellett csordogált. Ráadásul biztos voltam abban is, hogy Mike-nak fogalma sincs a horgászásról, de Bill nagyon profi volt benne. Még az egyetemről emlékeztem, hogy sikerült elkapnia egy megrémült szürke halat csónakázás közben úgy, hogy a rákos szendvicsét használta csalinak. Visszadobtuk, de még mindig fel tudtam idézni a borzongató érzést, ahogyan ott rángott a deszkafedélzeten. Karen, Jodi és én lányosan sikongattunk. Billnek joint lógott a szájából, mindig annyira menő volt, de akkor még ő is elmosolyodott, büszkén és meglepetten.

Benji kikapcsolta az iPadet, és felkelt a konyhaasztaltól.

– Akkor összepakolok a szobámban. Mármint, úgy értem, még jobban.

A karomba vontam, hogy jó alaposan megöleljem. Az orromba szökött a sampon és a keksz illata. Még nem olyan szaga volt, mint a tiniknek, akikből jórészt lábszag és lenézés áradt. Erről eszembe jutott, hogy Jake is hamarosan megérkezik, ezért ki kell találnom, mit mondjak neki, hogy áthatoljak a tini páncélon. Ki kell találnom, mit kapjon a tizennyolcadik születésnapjára, ami vészesen közeledett. Legalább Benji még egy pár évig velünk marad.

– Nagyon jó fiú vagy.

– Jaj, anya – mormogott, de visszaölelt. – Hol van Cassie?

– A városban. – Megkértem, hogy vegyen gyertyát, de még nem ért vissza. Leves, kenyér, fűszerek a marokkóihoz, a bort kitenni levegőzni…

– Fogadok, hogy Aaronnal van.

– Lehet, hogy van leckéjük.

– Nem is egy osztályba járnak, anya. – Bizony nem, mert Cassie barátja bejutott az Oxford-Cambridge előkészítőbe, ami neki nem sikerült. Mike és én igyekeztünk úgy tenni, mintha ez egyáltalán nem lenne gond. Az aggodalom hullámokban tört rám, mint egy fej körül gyűrűző légyraj. Ideges voltam, hogy Cassie túl sok időt tölt Aaronnal, elgondolkoztam, hogy mivel is üthetik el az időt, mi van, ha valami történt vele, hogy késik. Ekkor viszont kinyílt az erdőbe vezető hátsó ajtó, becsapódott, és megérkezett a lányom.

– Cassie?

Cassie becsattogott a konyhába, mire én megállapítottam, milyen rövid a szoknyája, és mennyire passzentos a felsője.

– Mi van?

Vörös folt éktelenkedett a nyakán. A folyosón, a háta mögött megláttam valaki mást is, a barátját, Aaront. Annyira magas volt már ennyi idősen is, hogy majdnem lefejelte az antik csillárt, ami a közlekedőben lógott.

– Szia, Aaron!

– Jó napot, Mrs. Morris! – Nagyon udvarias fiú volt, hát persze, hogy az. Pont azt sugározta, mint a jegyei, a sporteredményei és makulátlan szőke jóképűsége.

Kissé aggasztott, hogy Cassie egy ilyen fiúval van együtt. Egy olyannal, aki már most tudja, hogy mindent megkaphat az élettől, amit csak szeretne.

– Milyen a suli?

– Hát – kezdett bele –, lefoglalnak a vizsgák. Mennem is kellene haza, hogy tanuljak.

– Nem szeretnél maradni vacsorára? – Mind a ketten tudtuk, hogy a felajánlásom csak udvariasságból történt.

– Ó, nagyon kedves, köszönöm, de anya vár haza. Csinált házi tésztát. – Én meg marokkóit készítek, a világ legegyszerűbb ételét. Röhejes módon megfordult a fejemben, hogy már túl késő lenne-e kitalálni valami mást.

– Akkor én megyek is, Cass. – Aaron felé nyúlt, én meg azon morfondíroztam, hogy vajon megcsókolja-e előttem, vagy csak magához húzza. Cassie erősen kapaszkodott, becsukta a szemét, szinte csüngött rajta. Törékenynek tűnt a fiú rögbijátékos alkata mellett. Megint úgy láttam, hogy fogyott.

– Megvetted a gyertyákat? – kérdeztem, amikor Aaron elengedte, és kiment az ajtón a fák közé.

Cassie ledobta a zacskót a pultra, amitől megremegtek a tányérok.

– Óvatosan. Milyet hoztál?

– Füge és narancs. Borzalmas a szaga.

– Segítenél egy kicsit, kérlek? Eléggé sok a dolgom. – Hátrasimítottam a kezemmel egy kósza tincset. Irtózatos meleg volt a konyhában, mivel mind a négy gázláng égett, és a sütőt is begyújtottam. Június volt, és máris arról beszéltünk, hogy ezen a nyáron is rekordokat döntő meleg lesz. Iszonyatos forróság. Vártam is, hogy a kertben vacsorázhassunk, mintha valami mediterrán országban élnénk, de most úgy nyomott le a meleg, hogy alig bírtam előrehaladni, reménytelenül lemaradtam.

– Miért nem apa segít?

– Még dolgozik.

– Nem. Újságot olvas a kertben.

– Hát, akkor kérd meg, hogy takarítsa le az asztalt, törölje le a székeket, és keressen citromfüvet, mert sok légy lesz!

– Kérd meg te, mert itt van!

– Szedj fűszereket nekem! – ordítottam utána, ahogy eltűnt, és Mike bejött. Tartotta az ajtót, hogy Cassie kisurranjon.

– Jó illatok vannak. – Nagyon boldognak tűnt, amitől kissé megkönnyebbültem. Annyira nem volt odáig a hétvége gondolatától, mert szerinte túl sok munkát kell majd belefektetnünk, és egyébként sem lesz elég hely. A négyszobás ház és a garázs feletti plusz szoba még mindig nem elég.

Egyetlen pillanatra befogadtam a látványát. Ha ez az egyetem elkezdésének évfordulója volt, akkor éppen huszonöt évvel ezelőtt láttam meg először Mike-ot a barlangszerű főiskolai bárban. Lazán állt, könnyeden beszélgetett, miközben mindenki más kényelmetlenül feszengett elsőévesként. Százhetvenöt centi, nem magas, de nekem megfelel. Pár ősz hajszál vegyült már sötét hajába. Aznap pólóinget viselt és keki rövidnadrágot, meg egy vérvörös pulóvert, annak ellenére, hogy egyre nagyobb lett a hőség a kertben. Új ruhadarab volt, és drágának tűnt. Próbálta lenyűgözni az embereket, ahogyan én is a magam módján.

– Karen nekem írt, mert úgy tűnik, te nem veszed fel a telefont. Taxit fogtak a városban.

– Ó, istenem! Még nem vagyok kész. Hogyhogy ilyen hamar jönnek? – Úgy terveztem, hogy én megyek el értük hazafelé jövet.

Mike felhúzta a vállát, és kovászos kenyeret vett elő a tasakból.

– Gondolom, időben érkezett, pedig busszal jött.

Nem törődtem a gúnyolódással. Nem Karen hibája, hogy nem volt pénze a vonatjegyre. Bár ha megtette volna, amiért mindenki könyörgött neki – a tanároktól a szülőkig –, hogy újraírja a záróvizsgáját, szerezhetett volna diplomát és egy jobb munkát, mintsem hogy titkárnőként dolgozzon az önkormányzatnál.

– De megmondtam neki előre, hogy el kell mennem! Készen vannak a szobák? – Újra mindent átgondoltam. Callum és Jodi a vendégszobába mennek. Karen Benji helyére. Bill Mike irodájába a garázs fölé, Jake meg ragaszkodott a kempingezéshez valami furcsa oknál fogva. Vajon nem lesz gond, hogy egymás hegyén-hátán leszünk?

Mike mögém lépett, és megkeverte a marokkóit, majd megszorította a vállamat.

– Annyira feszült vagy, hogy minden visszapattanna a hátadról. Nyugodj meg! Csak a barátaink jönnek, nem főzőműsort forgatunk. Karen egyáltalán nem fog foglalkozni azzal, hogy kifogástalan-e a ház.

De én igen. És Jodi észre is fogja venni, és majd tesz valami ártatlan megjegyzést, amin én még napokkal később is rágódni fogok.

– Kell nekik ebéd is?

– Már elmúlt két óra. Nem hinném, hogy számítanak rá. Egy csésze tea, egy kis süti, mit szólsz hozzá? Én tartom a frontot, amíg te elmész.

– De…

– Ali! – Mike megfordított, a keze a vállamon pihent, és kényszerített rá, hogy egyenesen a szemébe nézzek. – Figyelj! Semmi értelme ennek az egésznek, ha nem élvezzük egy kicsit, nemde? Szóval, kedvesem, vedd be a nyugibogyót, ahogy Cassie mondaná.

– Inkább meghalna, minthogy ilyen ciki dolgot mondjon.

– Ja, mert a „ciki” az divatos szleng.

Éreztem, hogy a szorítás kissé engedett a gyomromban, ahogy eltávolodtunk egymástól. Begyakorolt mozdulatokkal takarítottunk és rendeztük el a dolgokat, mint egy összeszokott páros. Igaza volt. A barátainkról volt szó, akik nem vártak el tökéletességet. Minden rendben lesz.

Odakintről egy kocsi kerekének csikorgását hallottam. Megérkezett.

2. fejezet

Mi történt a…

– A borzalmas főnökömmel? Még mindig borzalmas. Múlt héten azt mondta, hogy újra felvételiznünk kell a munkaköreinkre.

– Ne már, ez felháborító! És sejtésem szerint jogtalan is. Nem, Mike? Mike?

Mike úgy rázta meg a fejét, mint egy kutya az esőben.

– Mit szedtetek be? Komolyan, nem tudok lépést tartani. Fel kéne vennem a beszélgetést, és visszajátszanom normális sebességgel.

Az emberek mindig ezt mondták rólam és Karenről. Olyan könnyedén ugráltunk témáról témára, mint a majmok fáról fára. Néha visszatértünk a beszélgetés azon részéhez, amit egy órával korábban hagytunk félbe, mindig problémamentesen. Az asztal felett rámosolyogtam, és elgondolkoztam azon, hogy mennyire fiatalnak tűnik Karen a feszes farmerban és a felsőben, ami Cassiéhez hasonlított. Én virágos nyári ruhát viseltem. Ronda volt, anyukás, annak ellenére, hogy közülünk Karen lett először anyuka, huszonöt éves korában.

Karen Mike-ra nézett.

– Sok mindent be kell pótolnunk, csupán ennyi. – Karen most Birminghamben élt, mi meg Kentben. Nem találkoztunk annyiszor, amennyiszer szerettem volna, és néha olyan erősen nőtt bennem a nyomás, hogy beszélnem kell vele, hogy szinte kirobbant, amikor végre találkoztunk. És nekem el kellett indulnom – lenéztem az órára – öt percen belül. Basszus!

– Annyira szép itt minden. Annyira szerencsések vagytok. – Karen végigmérte a kertünket, amire az ügynök azt mondta, hogy kidolgozott és kiforrt, amit Mike kinevetett. De tényleg ez volt az egyik ok, amiért annyira szerettem volna ideköltözni. A ház hátulja késő viktoriánus stílusban, vörös téglából épült, és egyenesen az erdőre nézett, elöl pedig csak három másik ház volt. Mintha vidéken éltünk volna, de szerencsére Bishopsdean boltjai csak tízpercnyi távolságra voltak, ha az ember átvágott az erdőn. Ma a kert tele volt levendulával, vadfokhagymával és madarakkal a fákon. Néhol szobrok kandikáltak ki a zugokból, az arcukat már lekoptatta az eső. A szemem a szemétre siklott a kerti ház mögött. Andrej, a kertészünk egy héttel ezelőtt szólt, hogy családi vészhelyzet miatt vissza kell mennie Krakkóba. Mindegy, már eleve az is csodás volt, hogy lehetett kertészünk meg minden. Nagyon szerencsésnek mondhattuk magunkat. Még csak hat hónapja éltünk itt, de még mindig elfogott időnként a csodálkozás, amikor arra gondoltam, hogy mindez a miénk.

– Ezt mind te csináltad, Mikey? – kérdezte Karen, miközben egy macaront emelt rózsaszín szájához.

Felnevettem.

– Csak viccelsz, ugye? Mike nem nyúlt a fűnyíróhoz 1998 óta. Andrej csinált mindent, egy imádnivaló lengyel pasi.

– Megcsinálnám, ha lenne időm – mondta Mike szomorúan. – De mikor érnék rá?

– Akkor még mindig sok a munkád?

– El sem tudod képzelni. – Mike ügyvédi irodáját felvásárolták az amerikaiak az év elején, és elvárták, hogy késői hívásokat fogadjon New Yorkból és koraiakat Japánból. Ritka volt az a nap, amikor kilenc előtt szabadult.

Karen felém fordult.

– Talán most már Ali is eltarthat, mert annyira jól megy neki a szekér. Láttalak annak a háztartási magazinnak az e havi számában. Nagyon menő!

– Ó, köszönöm. – Írtam egy cikket a szextingről  és arról, hogy ellenőrizzük-e egy tinédzser telefonját. Azt írtam, hogy sosem nézném meg a lányomét, mert eljátszanám a bizalmát. Rengeteg hozzászólás érkezett a neten. Sokan neveztek átejtett és rossz anyának. Én meg csak azt mondogattam, hogy minden hozzászólás jó, mert felkapták a cikket.

– És mit szólt hozzá Cassie, hogy ő is feltűnt az újságban?

Oldalra pillantottam, ahol Cassie és Jake egymás mellett ültek a hintaágyban. A lányom hosszú, meztelen lábát maga alá húzta. Jake teljesen feketébe öltözve érkezett. Fekete póló, fekete farmer, fekete sportcipő. Fekete haja elfüggönyözte az arcát. Már nehezen képzeltem magam elé az édes kisfiút, aki mindig eleget akart tenni nekem, és átkarolta a lábamat, amikor én vigyáztam rá, amíg Karen dolgozott. De ez még évekkel ezelőtt történt, amikor még pár utcányi távolságra éltünk egymástól Londonban. Most meg már olyan messzire kerültünk. Amikor megérkeztek, meg akartam ölelni, de ő lepattintott, én meg szidtam magam érte, hogy ez mennyire rosszul esett. Jake tizenhét éves, nincs apja, és egyértelmű, hogy rosszul éli meg a kamaszkori szorongás korszakát. Majd vége lesz ennek is.

– Jaj, nem jelentett gondot! Tudta, hogy fontos. – Az igazság az, hogy féltem tőle megkérdezni, mit gondol. Az utóbbi időben megfejthetetlen volt számomra a lányom.

– Felvettünk még a tévében is. Jól kiálltál a kis szarházi ellen.

– Valakinek ezt is meg kellett tennie. Gusztustalan, ahogy beszél. Hogyan lehet 2018-ban viccelődni a nemi erőszakkal?!

– Na, már kezdi – mondta Mike. – És mi a helyzet a szólásszabadsággal? Főleg, ha viccekről van szó? Nem a Szovjetunióban élünk.

– Nagyon jól csinálta – mondta Karen lágyan. – Ne legyél pöcs, Mikey! Ezt hagyd meg az ördög ügyvédjének, Callumnak.

– Tudom-tudom. És nagyon büszke is vagyok rá – megszorította a lábamat az asztal alatt. – Még a jótékonysági szervezetet is felvirágoztatta. Be akarták zárni a helyet, mielőtt Ali csatlakozott volna.

– Ó, basszus, erről jut eszembe, hogy muszáj mennem! Sajnálom, Kar! Mondtam, hogy találkozóm lesz, ugye? – Biztos voltam abban, hogy említettem, ezért sem értettem, miért jött ennyire korán.

Legyintett felém.

– Menj csak! Velem minden oké lesz.

– Biztos vagy benne? – Felkeltem, de valami mégis ott tartott a faasztalnál és a kovácsoltvas székeknél, amiket egy antikkereskedésből szereztünk be. A tányéron pasztellszínű sütemények sorakoztak a virágos csészék és teáskanna mellett. Pontosan ilyen pillanatokat láttam a lelki szemeim előtt, amikor elképzeltem a tökéletes házat. Nem egy zsúfolt teraszt, ahol az elmúlt tíz évben kellett összehúznunk magunkat. Porcelán étkészletet. Szép bútorokat. Barátokat, akik mindezeket megcsodálják. És persze, Karen a legjobb barátnőm huszonöt éve. Tudtam, ha most nem indulok el, akkor itt ragadok, és sötétedésig fogunk beszélgetni. És akkor a gyerekeket sem eteti meg senki, és minden munkáról elfeledkezek.

– Megoldjuk. – Mike előrehajolt, és öntött még egy kis teát Karen vintage kínai porceláncsészéjébe. A teáskanna eresztett, de annyira csodálatos színe volt: sárga és kék virágokkal. Egyetlen pillanatra elgondolkoztam azon, hogy lemondom az egészet, és inkább telefonon beszélek Vixszel, mintha nem lenne fontos. De ez volt a munkám, annak ellenére is, hogy nem fizettek érte, és ha ezt nem csinálnám, akkor csak egy háztartásbeli lennék, aki néha ír pár cikket a fogorvosi időpontok és a bevásárlások között.

– Ez tényleg fontos, ha nem lenne, nem mennék… sajnálom!

Karen felvette a napszemüvegét, ami, bár nem volt márkás, mégis úgy nézett ki tőle, mint egy filmsztár, majd hátradobta sötét haját, amely ugyanolyan hosszú volt, mint diákkorunkban.

– Semmi gond. Nagyon korán érkeztünk. Csak Jakey szeretett volna Cass-szel beszélgetni.

Újra hátranéztem feléjük. Pont úgy merültek el a beszélgetésben, mint ahogy Karen és én régen, amikor négy-öt órát ültünk egy kávézóban, és megállás nélkül dumáltunk.

– Többször kellene találkozniuk. – De annyira hosszú volt az út oda, ráadásul Birminghamről beszélünk. Én folyton lehívtam ide Karent, de mindig kihúzta magát a munkára hivatkozva. Gyanítottam, hogy néha egyszerűen csak nem engedhette meg magának az útiköltséget.

– Van Jake-nek barátnője, vagy ilyesmi?

– Nem sok esélyt látok rá. Abban reménykedem, hogy ő is az a típusú fiú, aki az egyetemen fog kivirulni. Ahogy te is, Mikey!

– Hékás! Én már így születtem.

– Cassie-nek van barátja – mondtam. – Aaron. De nem igazán tudom hová tenni. Az anyja hihetetlenül sznob.

– Bizonyára jól ellenne akkor Jodival – mosolyodott el Karen, és én is így tettem. A bűntudat valahogy megnyugvással párosult, mert újra megtaláltuk a közös hangot. Karen még mindig a legjobb barátnőm volt, még akkor is, ha nem találkoztunk olyan sűrűn, és ha az életünk más irányt vett. Még úgy is a legjobb barátnőm volt, hogy ebben a házban éltem, amitől szintén feltámadt bennem a bűntudat. Az ő szemén keresztül még tékozlóbbnak tűnt itt minden. A viktoriánus tégla és a kimunkált üveg. De mindez nem tudott kettőnk közé állni. És én büszke voltam arra, hogy megmaradt közöttünk a barátság, hogy megmentettük abból a hónapokon át tartó fura, elhidegülő időszakból az egyetem után. Akkor, amikor mi hatan egy sötét ügybe keveredtünk, de mindannyian megúsztuk.

Az ajtó felé fordultam, és visszanéztem. Karen és Mike az asztal fölé hajolva beszélgettek, és nevettek valamin. A hintában a lányunk és a fia ült, annyira elmerültek egymásban, hogy észre sem vették, hogy elmegyek. Az előrelátás halálos. Ha tudtam volna, hogy mi történik, hogy mi is zúdul ránk nemsokára, talán még egy pár percet azzal töltöttem volna, hogy csak állok ott a napsütésben, és mindent magamba szívok, mielőtt elveszíteném. De nem így tettem, inkább elindultam.

3. fejezet

Mondja el még egyszer, hogy mi történt!

A probléma ellenére, ami a rendőrségre hozott egy ilyen verőfényes napon, szerettem magam ebben a szerepben látni. Én voltam Ali Morris, a női menedékház egyik oszlopos tagja Bishopsdeanben. Egy titulus, egy cél, annyi év után, amikor csak anya, Mrs. Morris vagy Mike felesége voltam.

Vix volt a jótékonysági szervezet vezetője, ő hívott az őrsre, egy olyan szobába, amelyet ilyen esetekre tartottak fenn nekünk. Amit jóval gyakrabban használtunk, mint azt szerettük volna. Egy vékony nő ült előttünk, aki nem lehetett több harmincnál. Rövidre nyírt, fekete haja volt és sötétkeretes szemüvege. Olyasfajtának tűnt, aki mondjuk Berlinbe való, nem Bishopsdeanbe. Sosem kérdeztem a hátterükről, mert egy ilyesféle szervezetnél ez általában nehezen emészthető vagy elmesélhető téma volt. Ehelyett újra és újra átvettük az esetet, próbáltuk kitalálni, mit is tegyünk.

– Hajnali háromkor jött be a menedékházba. Julie megesküszik rá, hogy nem mondta el neki, hol van, de én nem hiszem el. Betörte a konyhaablakot, Julie-t a szobájában találta a gyerekekkel, és a torkánál fogva a falnak szegezte.

– Látták a gyerekek?

Vix bólintott. – Az egyik nő benyomta a riasztót, és így hívta a rendőrséget. Kés volt a férfinél. Úgy gondolom, használni is akarta.

Bárhonnan is néztük a dolgot, rosszul állt. – Készen van a sajtónyilatkozat vázlata?

Újra bólintott, és elém csúsztatta a papírlapot. Vix régen egy PR-ügynökségnél dolgozott, nagyon jó volt az ehhez hasonló dolgokban. De magamban néha úgy gondoltam, hogy az empatikus oldalát nem igazán sikerült megfognia ennek az egésznek. Vix ragaszkodott a szabályokhoz, sosem merült le a szürke zónába. Tény és való, hogy ezek a nők általában szerették azokat a férfiakat, akiktől menekültek. Én értettem, ezért próbáltam ellensúlyozni őt.

A nyilatkozat épp a kellő hangot ütötte meg. Mindig kockázatos volt női menedékházat üzemeltetni, elszigetelni ezeket az eseteket, kihívni a rendőrséget, és távolságtartási végzést szerezni. – Mit gondolsz?

– Azt hiszem, egyszeri alkalomról lehetett szó. A rendőrség azt mondta, hogy kérvényezni fogják a házi őrizetet és a nyomkövetőt.

Akkor ezzel el is döntöttük: nem fogjuk átköltöztetni a menedékhelyet. Nagyon fontos volt ezt mérlegelni, hiszen őrületes költségekkel járt, de a nők ilyen incidensek után sokszor már nem érezték magukat biztonságban. Ha Paul Dean kiderítette, hol van, akkor más férfiak is megtudhatták. Azok, akik elől a többiek rejtőztek. Ez az én felelősségem volt. Bólintottam.

– Ezt is beszéljük meg a következő ülésen. Találkozhatnék Julie-val?

– Nem egy nagy baráti összeröffenés van nálad a hétvégén? – Felálltunk, Vix kisimította szürke ruháját. Én hatalmasnak, anyukásnak éreztem magam a virágmintás ruhámban. Nem túl profinak. Át kellett volna öltöznöm.

– Csak két percre! Kérlek!

Julie a másik szobában ült, ahol szebb kanapé és játékok is voltak. Két gyermeke a padlón játszott, olyan visszafogottan, ahogy csak azok a gyerekek tudtak, akik már hozzászoktak az efféle helyekhez. Az idősebb épp úgy tett, mintha felolvasna a képeskönyvből a kisebb testvérének.

– Julie! Ali vagyok. A jótékonysági szervezettől. Nagyon sajnálom a történteket. – Láttam, hogy Vix felém villantja a szemét. Talán nem lett volna szabad ezt mondanom, mert úgy is lehetett értelmezni, mintha valamit mi csináltunk volna rosszul.

Julie sírt, a smink összegyűlt a szeme alatt.

– Nem mehetek oda vissza. Nem biztonságos.

– Tudom. Meglátjuk, sikerül-e menedéket találni egy másik városban.

– Megesküszöm, hogy nem mondtam el neki. Talán Kaylee-től kérdezte meg, vagy ilyesmi, és kitalálta.

Láttam Vix gondosan üres tekintetét, amiből egyértelműen kiolvasható volt, hogy ő erősen kételkedik abban, hogy egy háromévesből kibukott volna a cím. De én csak bólogattam.

– Megoldjuk, Julie. Istenem, szegénykém! – Hirtelen ösztöntől hajtva, s tudván, hogy Vix helyteleníti, magamhoz öleltem Julie-t. Éreztem a csontjait és a gerincét a vastag pulcsi alatt, beszívtam az állott fáradtság és a félelem illatát. Julie összerezzent, mire megláttam a véraláfutást a nyakán, a fájdalom nyakláncaként viselte magán. Emlékek bukkantak fel bennem. Hogy meleg nyári napokon néha garbót kellett viselnem, és alapozót kennem a nyakamra, de gyorsan elhessegettem.

– Te menj csak, Ali! – mondta Vix, és kikísért. – Be kell fejezned a főzést! – Kissé éles volt, vagy csak én képzeltem azt? Érzékenyen érintett, talán azért mert olyan sokáig nem dolgoztam. Néha olyan dolgokat is beleláttam a szavakba, amelyek nem is voltak ott.

Szóval, gyorsan visszatértem a marokkóihoz, a gyertyákhoz, és magára hagytam Julie-t a gyerekeivel, hogy maguk küzdjenek meg azzal a ténnyel, hogy az apjuk, a férje megpróbált az életükre törni. A kocsiban ülve, ahogy áthaladtam a városon, újra feszült lettem, mintha előre aggódtam volna a hétvége miatt. Nem voltunk együtt, mi hatan, több mint húsz éve. De összekaptam magam, és próbáltam emlékezni arra, hogy hálásnak kell lennem. Hogy nekem többé már nem kellett forró szombatokat eltöltenem egy állott szagú rendőrségi épületben, nem függtem a hivatali alkalmazottak jóindulatától. Olyan keményen dolgoztam azért, hogy ne így legyen, hogy én segíthessek olyan nőknek, mint Julie, hogy ők is távol kerüljenek a veszélytől. Ez valahogy enyhített a bűntudaton. Ahogy hazafelé haladtam, próbáltam hálát adni az életemért. Az enyém volt, akár megérdemeltem, akár nem.

4. fejezet

Amikor a házhoz értem, megláttam, hogy Mike BMW-je mögött áll egy nagyobb autó is. Callum és Jodi most érkeztek meg, épp bőröndöket, illetve virágokkal és ételes dobozokkal teli kosarakat pakoltak ki. Leparkoltam a kocsimat, és gyorsan kiszálltam.

– Sajnálom! Sajnálom! Vészhelyzet adódott a munkában. De már itt vagyok.

Callum rövidnadrágot és pólóinget viselt, mindkettő Ralph Lauren márkájú volt.

– Munka? – Kinyújtotta a karját, én meg megöleltem, éreztem teste szilárdságát és erejét.

– Szereztél magadnak valami szombati munkát, Al? Mit gondol erről Mike? Az a Mike, aki valami narancssárga hacukát húzott magára. Színvak lettél, haver?

Láttam, hogy Mike azonnal bosszús lett.

– Ez piros, te idióta. Ha már a színvakságról beszélünk.

Visszatértem a beszélgetés másik pontjához.

– Nem annyira munka. Egy jótékonysági szervezetnél vagyok. – De újságíróként is dolgoztam, nem értettem, miért is bagatellizálom a dolgot. És mi köze ennek az egésznek Mike-hoz?

Jodi nem is törődött vele. Hatalmasnak tűnt a kismama ruha alatt (ami leginkább valami csipkés hálóruhára hasonlított, amit talán a White Companyban szerezhetett be. Sokkoló volt a kontraszt a megszokott, szabott kosztümjeihez képest). Alig bírtam magamhoz ölelni, ezért a levegőben pusziltuk meg egymást. Fáradtnak, sápadtnak látszott, fakó haját hátrafésülte.

– Tudsz róla, Cal. Néztük a hírekben is, nem emlékszel?

– Dehogynem. Reggelire megetted azt a gyereket!

– Az a „gyerek” már majdnem harmincéves és a nemi erőszakkal viccelődik – ismételtem. Mike újra a szemembe nézett. Callum mindig így viselkedett. A vitastílusa nem változott az egyetem óta, és úgy tűnt, ez csak rosszabb lett, mióta vállalati jogi pályára lépett. Emlékeztettem magam a jó oldalára is, hogy hányszor hívott meg italra az egyetemen, hiszen én általában csóró voltam. Mindig kedves ajándékokat küldött a gyerekek születésnapjára, amiről az elején azt hittem, Jodi ötlete volt.

– Gyertek be! Egy kicsit össze kell azért húzni magunkat, attól tartok.

Enyhe hiányérzetem volt, látván Jodit, ahogy a háta ívére tette a kezét. Már hány év eltelt azóta, hogy én is így álltam.

– Nem lesz gond. Annyira fáradt vagyok, hogy bárhol elalszom. De végre megértem, mit éltetek át Karennel. Ő hol van?

– Épp átöltözik – mondta Mike, ahogy elvette a táskákat. – Miket hoztál nekünk, Jod?

– Csak pár dolgot. Tudjátok, milyen ez, őrületes fészekrakó módban vagyok most, hogy várjuk a babát. – A szótól még jobban összeszorult az állkapcsom, meg a ténytől is, hogy saját ételt hozott. Komolyan nem bízott abban, hogy tudok főzni? Aztán emlékeztettem magam, hogy tizenöt éven és három őrületes beültetésen kellett átesnie, hogy idejusson.

– Szuperül nézel ki – mondtam. – Ragyogsz, meg minden!

– A méretéből ítélve úgy fest, mintha hármas ikreink lennének – mondta Callum, de átkarolta a feleségét védelmezően.

– Nagyon csinos kis házat szereztél, Mikey-fiú! Mennyibe fájt? Félmilla?

A konyhába mentünk, amit sötétnek és hidegnek éreztünk a nap fénye után.

– Nyolcszázezerre mentek fel itt a házak a múlt évben – mondta Mike, és láttam, milyen boldogsággal tölti el, hogy ilyen könnyedén beszél ilyen nagy összegről. A fél élete munkája benne van ebben a házban. Azok a késői éjszakák, amikor holtfáradtan végzett, amikor hétköznap alig látta a gyerekeket.

– Jézusom – mondta Callum. – Erre mi meg egy sorházban rekedtünk Pimlicóban. Ó, Cassie, édesem!

Cassie épp kijött a nappaliból, és hirtelen arra gondoltam, beszélnem kellett volna vele a ruhájáról.

– Egyre jobban hasonlítasz anyukádra! Hál’ istennek nem az öregapád külsejét örökölted, mi?

– Szia, Callum! – mondta egyszerűen. Már nem „bácsizott”. – Helló, Jodi! Váó! Mikor jön a baba?

– Egy hónap múlva, azt mondják. De már úgy érzem, ennél nem lehetek nagyobb – nevetett fel Jodi.

Mike már kinyitotta a hűtőt.

– Sör, Cal? És Jodi, sejtésem szerint te ma nem iszol.

– Csak vizet kérek – mondta kimerülten.

– Én kérhetek egy kis bort? – kérdezte Cassie olyan könnyedén, mintha mindig inna. Tartottam tőle, hogy tényleg szokott is.

Mike a szemembe nézett, és vállat vont. Mindig annyira könnyed volt. Én meg túl fáradt voltam ehhez a beszélgetéshez.

– Egy pohárral!

Mike kiöntött neki egy pohárral.

– Lassan igyad, Cass! És ha ízlik, és mértéktartó vagy, akkor egy nap megengedem, hogy megkóstold azt a nagyon különleges bort, amit elrejtettem Callum karmai elől.

Mosolygott rá, Cassie válla pedig ellazult az érintése alatt. Ha én mondtam volna ilyesmit, akkor dühösen kicsattogott volna a szobából.

– És igaza van – mondta Callum. – Meg kell tanulnia értékelni a jó bort. Jodi például a mai napig a buborékos Chardonnay-t kedveli. Veszett ügy. Mit iszol? – Megnézte a muskotályos üvegét, amit én vettem, mert tudtam, hogy Callum szereti a francia fehérbort.

– Feltételezem, hogy jó kis borászatból jön ez is. – Nagyon jól tudtam, hogy ezzel kér bocsánatot, mert piszkált az interjú miatt.

– Hol van Jake? – kérdezte Cassie.

– Épp felállítja a sátrat. – Ó, istenem, a sátor! Ettől még idegesebb lettem. Vajon minden darabokra esik szét, vagy sikerül összehozni ezt az egészet normálisan?

Jodi kissé meggörnyedt.

– Felvihetjük a táskákat? – A lényegre tapintott, gondoltam. De megint olyan feszültnek éreztem magam, hogy olyasmit is beleláttam, ami nem volt ott. A barátainkról volt szó. Hosszú évek óta végre újra együtt voltunk. Mármint, ha Bill végre ideér. Bill. A gyomrom idegesen szorult össze, a véremben feltámadt valami.

– Menjünk! – Lehajoltam, és felmarkoltam a gurulós bőröndöt, a hátamba fájdalom nyilallt, hirtelen beleszédültem, hogy mennyi idő is telt el. Tizennyolc éves voltam, amikor találkoztunk, most pedig negyvenhárom vagyok. Huszonöt év múlt el, úgy veszett el, mintha kifolyt volna a zsebemből.

– Billről még nincs hír? – kérdezte Jodi, ahogy a lépcsőn haladt mögöttem.

Előrelestem, hogy megbizonyosodjak, Benji tényleg összepakolta az almacsutkákat és a Minecraft játékokat, amiket rendszerint szétszórt. Legnagyobb meglepetésemre az ajtó nyitva állt, de sehol se láttam Karent meg a holmiját. Mike elfelejtette volna, hogy ez az ő helye?

– Még nincs. Motorral jön végig.

Callum mögöttünk haladt a többi táskával, kissé lihegett.

– Jellemző. Igaz, hogy kirúgta a pornós csaj? Jól seggbe lett rúgva?

– Nem pornós, Callum, Istenem! Művész. És igen, azt hiszem, Astrid és Bill már nincsenek együtt.

– Kár érte – mondta Jodi, és körbenézett a szobában. – Tetszett a csaj az esküvőnkön. És egyszer el is mentünk hozzájuk.

Bill az én esküvőmre el se jött. Túl drága volt Svédországból utazni, legalábbis ezt mondta. Ettől függetlenül zavart, hogy két évvel később simán elment Jodi és Callum esküvőjére. Bár értettem az okokat.

És épp abban a percben, ahogy rágondoltam, hangos üvöltés hangzott fel. Olyan mély, mint egy szívdobbanás. Mike felordított a földszintről.

– Megjött Bill! – Kinéztem az ablakon, és láttam, ahogy a motor megérkezik a feljáróra. Bőrbe öltözött alak tűnt fel, megismertem a válla vonalát, a háta ívét. Valami mintha megnyugtatott volna. Bill megjött. Mindannyian itt voltunk, együtt, és elkezdődhetett a buli.

5. fejezet

Ahogy haladt előre az éjszaka, a borosüvegek gyorsan fogytak előttünk. Egyre jobban ellazultam. Felszolgáltam a marokkóit, annak ellenére, hogy Jodi ezt mondta:

– Annyira imádom a marokkói kaját, azt a legkönnyebb elkészíteni. – De mindenkinek ízlett. Benji harmadjára is szedett. Nagyon édes volt, készségesen válaszolt Jodi tündéri kérdéseire az iskolával kapcsolatban, még Cassie is letette a telefonját, és Karennel beszélgetett. Csak Jake ült csendesen, az ételét turkálta, és váratlanul bejelentette eddig nem említett vegetarianizmusát. Szegény Jake, őrületesen pattanásos volt. Én bizony elvittem volna Cassie magán bőrgyógyászához, ahogy vele is tettük az első jeleknél. Így a mi lányunk természetesen sima bőrű és tökéletes volt. Gazdag lányhoz illő bőr. Elképzeltem, mit mondana erre anyám, és majdnem elmosolyodtam. De nem akartam anyámra gondolni.

– Látod, mit kell kiállnom – sóhajtott fel Karen, Jake-et nézve, ahogy az ételből csipeget.

– A tanárok szerint akár az Oxfordra vagy a Cambridge-re is felvennék, de nem akar jelentkezni.

– Ne már! Az annyira fellengzős – mondta Jake lefitymálóan, én meg igyekeztem nem mosolyogni. Eszembe jutott mennyire magabiztosnak és felnőttnek éreztük magunkat mi is ennyi idősen. – Ezek az egyetemek a ki nem érdemelt privilégiumok bástyái. Kösz, én nem kérek belőle.

Karen Bill felé hajolt, aki a körön kívül ült, és sodort valamit magának, amiről csak remélni mertem, hogy sima cigi.

– Talán te is elbeszélgethetnél vele, Bill. Elmesélhetnéd neki, hogy nem szükségszerű gonosz ügyvéddé vagy bankárrá válni csak azért, mert valaki jó egyetemre jár.

– Te el se végezted – mondta Jake az anyjára csattanva, mire mindannyian elcsendesedtünk. Karen elbukott diplomája még a mai napig sokkolt bennünket, mert ő volt a legokosabb mindannyiunk közül, talán ha Billt nem számítjuk.

– És te mi a fenét csinálsz odakint, Bilbo? – váltott témát Callum. – Heringhorgászat, meg ilyenek?

Bill még akkor is sodort, óvatosan, türelmesen. Már levette a bőrruháját, most farmerban és egy vastag, kötött szürke pulcsiban ült a forróság ellenére. Mondhatjuk, hogy egyáltalán nem változott a húsz év során. Magas volt, szűkszavú, barna haját kissé hosszúra növesztette, bár most néhány ősz tincs is vegyült bele. Biztosra mentem, az asztal túlsó felén ültem, mert az elmém egy része teljesen megőrült a jelenlététől még ennyi év után is. Eszembe jutott az az éjszaka, amikor a keze az arcomon pihent, és a nyakamba lélegzett. De nem, nem gondolhattam erre.

– Egy kis ezt, egy kis azt. Ahol élünk, az amolyan önellátó hely. A munkámért ételt kapok, fát vágok, ide-oda viszem az embereket, meg ilyesmi.

– Úgy hangzik, mint egy kommuna.

– Egy kicsit az is.

– De azt mondd meg nekem, hogy vége van-e a dolognak közted és Miss Svédország között?

Jodi csúnyán nézett Callumra. Légy tapintatos! De Bill sose alacsonyodott le erre a szintre. Furcsa, de mégis jól kijöttek egymással.

– Sajnos szakítottunk pár hónapja.

– Hogy lehet ez, Bill? – kérdezte Karen. – Ha nem bánod, hogy megkérdezem.

Bill rámosolygott, és megjelent az arcán a féloldalas ránc, amelyre jól emlékeztem. Mindig eltelt pár másodperc, mire válaszolt egy kérdésre. Ezt szintén nagyon szerettem benne. Tetszett, hogy elgondolkodott azon, mit mondjon.

– Nem gond. Gyereket szeretett volna. Esetleg örökbe fogadni egyet, de előbb szeretett volna adni a lombiknak is egy esélyt.

– Az nem igazán így működik – mondta Jodi, ahogy a hasát simogatta. – Baromi drága, és kicsinálja az embert.

– Én tudom, meg is mondtam neki. Ráadásul, azt tudjátok, hogy ő idősebb is nálunk. De ez nem is számít, mert én nem akarok gyerekeket, sem örökbe fogadni, sem beültetni, semmi ilyesmit.

– Akkor nem gondoltad meg magad? – kérdezte Callum, miközben kenyérrel törölte ki a tányérját. Az asztal másik oldalán láttam, hogy Cassie magához vette a telefonját, úgy tűnt, beleunt a beszélgetésbe. Jake épp zöldségeket halászott ki a marokkóiból.

– Nem.

Eszembe jutott az egyetemista Bill, aki részletesen kifejtette a malthusi túlnépesedési elméletet, a globális felmelegedést és azt a világot, amelybe a gyerekeink bele fognak születni a jövőben. Persze, rengeteg diák mondott ehhez hasonlót, majd megváltoztatták a véleményüket. De én akkor is sejtettem, hogy Bill komolyan gondolja a dolgot. Ez is az oka annak, hogy a dolgok úgy alakultak, ahogy.

– Akkor mit fogsz csinálni? – kérdezte Karen, aki átöltözött egy rövid fekete ruhába, amíg én nem voltam otthon, és ahogy előrehajolt, a dekoltázsába láttam, ami negyvenhárom éves létére magasan és feszesen emelkedett ki. Persze, ő sosem szoptatta Jake-et. – Svédországban maradsz? Kunyizhatok cigit?

Bill megvonta a vállát, és odaadta a sodort cigit, amit hosszasan készített, majd meggyújtotta neki. Elfordultam. Nem szerettem, ha mások dohányoztak a gyerekek előtt. És abban is biztos voltam, hogy más is van abban a bádogdobozban, és ha a gyerekek nyugovóra térnek, akkor az is elő lesz véve.

– Nem tudom. Szerintem egy időre maradok. Felmegyek északra, megnézem a családot, meg ilyenek. Csak motorozgatok.

Mike megrázta a fejét.

– Haver, bárcsak nekem is lett volna erre időm. A bank teljesen uralta az életemet. Örökké hiányoznak a gyerekek és Ali. Kemény ügy. – Akkorra már levette a felsőt, amit Callum kigúnyolt, így még mindig rövidnadrágban és pólóingben volt. Próbált elszökni, hogy lezuhanyozzon, amikor visszaértem a rendőrségről, de a lehető legrosszabb időpontban, hiszen ekkor érkezett meg mindenki. Le is szidtam, hogy erre nincs semmi szükség. Ráadásul Billt és Karent is rossz helyre szállásolta el, de emlékeztettem magam, hogy ez nem is számít. Ráadásul Mike nem igazán örült annak, hogy egész hétvégére tele lesz a ház. Csak miattam ment bele a dologba.

Callum újra megszólalt.

– Ne is mondd! Utánanéztem, hogyan oszthatnánk meg a szülési szabadságot, ha jön a baba – érintette meg Jodi hasát –, erre csak annyit kérdeztek, hogy Jodi a retiküljében hordja-e a golyóimat.

Ciccegtem, de Benji szerencsére elővette az iPadjét, és egyáltalán nem figyelt arra, amit mondtunk, legalábbis ebben reménykedtem. Egyébként is hamarosan ágyba akartam küldeni. Úgy látszott, hogy a pasikra visszafejlesztő hatással volt, ha újra összekerültek, és úgy káromkodtak, mint az iskolás fiúk.

– Ez borzalmas – mondtam. – És illegális is.

– Igen, hát, nem annyira szimpatizálnak az egész pelenkacserélős apuka elgondolással. Úgy tűnik, hogy Jodira hárul a feladat java.

– Feladod a munkádat? – Karen felhúzta a szemöldökét. Jodi bűnügyi jogász volt, nagyon gazdag és nagyon bűnös emberekkel dolgozott. A munkája épp annyira meghatározta a személyiségét, mint a dizájner táskák és a kifogástalan manikűr.

– Egy időre – mondta, a haja az arcába hullott. – Ez a logikus lépés. Nem akarjuk, hogy dadák neveljék fel a gyerekünket. Főleg nem úgy, hogy ennyire nehezen jött össze.

– De… – Karen elhallgatott, és felém nézett. Ezt majd később megbeszéljük.

– Annyira igazságtalan – folytatta Callum. – Mintha mi csak spermadonorok lennénk, két lábon járó pulykatömők. – Láttam, hogy Benji fülei detektálták a sperma szót.

– Ne mondd azt nekem, hogy csatlakozni fogsz az Apák az Igazságért mozgalomhoz! – forgatta a szemét Karen.

– Szerintem a szülési szabadság komoly gond – mondtam. – Épp most írtam egy cikket, és…

Mike felnyögött.

– Kérlek, édesem! Túlságosan meleg van most a feminizmushoz.

Karen csettintett a nyelvével, Jodi megnyugtatóan szólalt meg.

– Ó, igen! Beszélj nekünk az új karrieredről! Az egész a tévés interjúval indult?

– Hát annyira nem új.

Újságíró voltam, mielőtt Cassie megszületett, öt teljes évig.

– Akartam csinálni valamit most, hogy a gyerekek idősebbek. És volt üresedés az itteni női menedékházban. Csatlakoztam, erre jött a lehetőség, hogy beszéljünk a Channel 4-en a házastársi erőszakról azzal a rémes komikussal, és senki sem volt szabad, ezért én ugrottam be.

– És nem rúzsozta ki magát, pedig szinte könyörögtem – mondta Cassie, mire a többiek felnevettek.

– Házastársi erőszak, Al? Mi van? Mikey üt-ver? – piszkálta Callum a barátját. Eszembe jutott, mit is művelt vele az ital, hogy szinte medveszerűvé tette, ilyenkor esetlen kézzel szeretetteljesen ütögette a másikat.

– Ha ilyet tenne, csak egy szót kell szólnod, és jól seggbe billentem!

Láttam, hogy az asztal másik oldaláról Karen a szememet kereste. Nem szerettem volna emlékeztetni Callumot, miért is tudok ennyi mindent a témáról, főleg nem a gyerekek előtt, épp ezért csak mosolyogtam.

– Nem kell. Egyébként is minden jól megy. Azóta újra cikkeket írok, főleg véleménycikkeket, sok feminista témájút. – Cassie halkan felnyögött. A lányom szerint az újonnan megtalált karrierem csak elképesztően égő volt.

– Figyelned kell, Mikey, még a végén Lorena Bobbit lesz belőle – mondta Callum, Jodi csúnyán nézett rá.

– Csak viccelek! Mindent csodásan csinálsz. Be kellene téged is szervezzelek az irodába. El vagyunk árasztva szexuális bántalmazással kapcsolatos ügyekkel. Elég szar.

– És hány százalékban van rólad szó? – kérdeztem. Nem voltam humortalan feminista, épp ezért Mike és a többiek is felnevettek, sőt még Bill is, ami igencsak ritka volt, ezért nagyra értékeltem. Egy kissé sikerült ellazulnom. Jól éreztük magunkat. Minden rendben volt.

– Hé, srácok, tudjátok, hogy hamarosan huszonöt éve lesz annak, hogy először találkoztunk? Félelmetes, mi? Negyed évszázad.

Jodi Callum kezére tette a sajátját.

– Már majdnem el is felejtettem! Mutasd meg a képeket, amiket szortírozás közben találtam. Épp a babaszobát csináltam, amikor ráleltem egy cipősdoboznyira.

– Ó, igen! – Callum előszedte az iPadet, amit a széke alá tett. – Ezt nézzétek!

Körbeadtuk a kis tabletet, és megláttam magunkat huszonöt évvel azelőttről. Az estéről, amikor találkoztunk az Oxfordon egy egyetemi bárban. Mike és Callum már akkor összebarátkoztak, olyan könnyedén, ahogy a fiúk szoktak, akár négy, akár negyvenévesek. Mind a ketten magániskolából jöttek, hasonló társadalmi osztályból, amit a Morris és Mackintosh vezetéknév biztosított nekik. A képen Nike-ban és fekete farmerban feszítettek. Callum fehér pólóinget viselt, Mike pedig egy menőbb Rolling Stones-osat. Callum bőre még mindig barna volt a Görögországban eltöltött nyártól.

– Kissé több hajad volt akkoriban, Cal – jegyezte meg Karen kissé rosszindulatúan. Ideadta nekem, hogy én is megnézzem, és visszatért a cigijéhez, ami a drága kerti asztalunkon már majdnem teljesen végigégett. Elgondolkoztam azon, hogy vajon mikor tért vissza újra a dohányzáshoz.

Karen és én is a fotón voltunk, átkaroltuk egymás vállát, részegen mosolyogtunk, az arcunk rosszul volt kisminkelve. Aznap találkoztunk először. Sorban állva a Boswell boltjában pirítóssal a kezünkben, én meg hálás voltam, hogy apa és anya olyan korán indult haza, hogy elkerüljék a forgalmat, így egyedül pakolhattam ki a szobámban. 1993 volt. Egy élettel ezelőtt történt mindez.

– Az kicsoda? – kérdezte Mike, aki a vállam felett nézegette az iPadet. Callum felmordult.

– Ó!

Elcsendesedett a társaság, amikor ráébredtünk, ki állt a háttérben. A lány világosszőke haja leomlott a hátán, éppen valakire nevetett, aki nem volt a képen. Martha Rasby. Martha. A neve szinte kőként nehezült el a számban. Ennyi évvel később se tudtam kimondani a nevét rossz érzések nélkül.

– Annyira szépséges volt, nem? – mondta Jodi. – Milyen kár!

Senki más nem mondott semmit.

– Eljött a lefekvés ideje, Benji – mondtam, ahogy láttam, hogy a feje előrehanyatlik. Már teljes sötétségbe borult a kert, Mike meggyújtotta az összes citromfű gyertyát Bill öngyújtójával, mire kellemes fény ölelt körbe bennünket. Csak az árnyak és halk neszezés zárt bennünket körbe, mint azon a másik éjjelen annyi évvel azelőtt.

– Anyaaa – a tiltakozása ellenére elég készségesen állt fel.

– Ágyba teszem, és hozok kávét annak, aki kér. – Felálltam, kissé meginogva, a bor lehúzott, mintha súlyokat tettek volna a bokámra.