A fordítás alapjául szolgáló mű:
Dr. Shawn Baker: The Carnivore Diet, 2020
All rights reserved.

Első kiadás: 2019, Victory Belt Publishing Inc.

Copyright © 2020 by Dr. Shawn Baker
Borítótervező: Charisse Reyes

Hungarian translation © Tóth Szabolcs, 2021
Hungarian edition © Jaffa Kiadó, 2021
Minden jog fenntartva!

Fordította Tóth Szabolcs
Szerkesztette: Lépesfalvi Zoltán
Felelős szerkesztő: Jolsvai Júlia
Felelős kiadó: Rados Richárd

ISBN 978 963 475 625 5
Jaffa Kiadó • jaffa.hu

Elektronikus változat:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette: Ambrose Montanus, 2022

Jogi nyilatkozat

Minden jog fenntartva. Tilos ezen kiadvány bármely részét sokszorosítani, információs rendszerben tárolni, vagy sugározni bármely formában vagy módon a kiadó előzetes hozzájárulása nélkül. Tilos továbbá terjeszteni másféle kötésben, borítóval és tördeléssel, mint amilyen formában eredetileg kiadták.

A könyvben található információk kizárólag tájékoztatási célt szolgálnak, alkalmazásuk az olvasó felelőssége. A könyvben található információk nem helyettesítik az orvosi tanácsadást. Minden egészségi problémájával forduljon orvoshoz, aki meghatározhatja, hogy a könyvben szereplő információk alkalmazhatók-e az olvasó esetében, illetve segítséggel tud szolgálni az olvasó egészségi problémáját és a kezelés módját illetően. A könyvben található információk elolvasása nem helyettesíti az orvos-páciens kapcsolatot. A könyvben szereplő állításokat nem erősítette meg az élelmiszer- és gyógyszerfelügyelet. A könyvben szereplő termékeknek és kiegészítőknek nem céljuk semmilyen betegség diagnosztizálása, kezelése, illetve megelőzése. A szerző és a kiadó nem vállal felelősséget a könyvben szereplő bármely javaslat követése miatt esetlegesen bekövetkező bármilyen egészségi problémáért.

Jasmine-nek, aki kitartott mellettem a nehéz időkben is. Mindent köszönök neked!

A gyermekeimnek: Saxon, Emmie, Nylah és Chouch. Apu imád titeket!

Szeretnék köszönetet mondani annak a több ezer embernek is, aki megosztotta velem az élete átalakulásának történetét. A könyv megalkotásához a legfőbb motivációt a carnivore közösség elképesztő mértékű támogatása adta – hihetetlenül inspiráló volt, hogy a közösség tagjai a dogmák helyett a valódi eredményekben hisznek.

Tartalom

Bevezető

1. Az én történetem

2. Hol siklott félre minden?

3. Evolúciós barkochba

4. A kérdések megválaszolása

5. Hús, a szuperétel

6. A csodálatos növények mítosza

7. Ételed legyen az orvosságod, és más hasonló eretnekségek

8. Kezdjünk hozzá

9. Esettanulmányok és élménybeszámolók

10. Veganizmus – a hamis remény

11. Elvarratlan szálak és apró érdekességek

Epilógus

Függelék

Carnivore segédtáblák

Bontási rajzok

Útmutató a hússütési hőmérséklethez

USDA marhahús-besorolás

Irodalomjegyzék

Bevezető

Ha öt éve azt kérdezted volna, tervezek-e könyvet írni – ráadásul pont valami buta étrendes könyvet –, biztosan bolondnak tartottalak volna. Ehhez képest most itt tartok – épp könyvet írok egy olyan étrendről, amellyel a feje tetejére állítom az elmúlt száz év összes táplálkozási tanácsát.

Ez a könyv nyilván sokaknál ki fogja verni a biztosítékot. Az etikus vegánok gyűlölni fogják, de ez nem meglepő, ugyanis azt ajánlom, hogy együnk húst – mégpedig sok-sok húst. A táplálkozástudósok is támadásnak fogják venni, ugyanis a tanácsai szembemennek az elmúlt évszázad beidegződött bölcsességeivel, és egész biztosan azonnal az elképzelést alátámasztó kiterjedt tudományos kutatások hiányával fognak vagdalkozni. A legdühösebbek azonban azok lesznek, akik adnak egy esélyt a carnivore étrendnek, majd rádöbbennek, mennyi szeméttel táplálták őket az évek során.

Kezdetben biztosan lesznek kételyeid. Carnivore étrend? Az meg mi a fene? Mégis, hogyan képzelheti bárki is, hogy a töméntelen mennyiségben fogyasztott hús nem káros az egészségünk és a bolygónk számára egyaránt? Már generációk óta hallgatjuk ezt az üzenetet – egészen mostanáig azonban ezt soha nem is kérdőjeleztük meg, ráadásul nincs is olyan valós bizonyíték, amely azt támasztaná alá, hogy a sok hús fogyasztása káros lenne az egészségednek.

Az elmúlt két és fél évben teljesen carnivore étrendet követtem. Egyáltalán nem ettem zöldséget, gyümölcsöt, teljes kiőrlésű gabonát és rostokat. Egyetlen grammnyi fitotápanyag vagy növényi eredetű antioxidáns sem került be a szervezetembe. És bár ezek egyikét sem fogyasztottam, mégsem lettem beteg, nem haltam bele. Sőt, valójában az egészségem még soha nem volt ilyen kiváló. Az öregedés természetes következményeinek tulajdonított panaszaim egyre inkább megszűntek. A sportteljesítményem ugrásszerűen javult – addig a szintig, hogy három világrekordot is megdöntöttem evezésben, az erőszintem pedig jelentős növekedést mutatott.

A könyvvel nem az a célom, hogy meggyőzzem róla az egész világot: mindenkinek a carnivore étrendet kellene követnie. Egy kicsit aggódom is miatta, hogy ha túl sokan vágnak bele, a végén még nem fogok elegendő rib-eye steakhez jutni. Azonban úgy érzem, meg kell mutatnom az embereknek ezt a lehetőséget is, valamint azt, hogy milyen pozitív hatások válnak elérhetővé ezzel a megközelítéssel.

Az emberek hajlamosak a táplálkozással kapcsolatos feltételezéseiket inkább hiedelmekre, mint szilárd tényekre alapozni. Ebből következően a tudósok folyamatosan azzal próbálkoznak, hogy az ismeretanyagokat és az adatokat összhangba hozzák ezekkel a mély beidegződésekkel. Amikor pedig az eredmények ellentmondanak ezeknek a hiedelmeknek, inkább egyszerűen nem veszik őket figyelembe. Szerencsére azonban változnak az idők, és az emberek kezdik felismerni, hogy az eredmények többet mondanak bármilyen elméleti feltételezésnél. A táplálkozástudomány alapjai feltételezésekre épültek, és ahogy egyre több olyan bizonyíték lát napvilágot, amely ellentmond ezeknek a feltételezéseknek, arra kell törekednünk, hogy változtassunk a hiedelmeinken.

Az összes többi átlagos, egy adott felvetés alátámasztását célzó étrendkönyvhöz hasonlóan én is tudományos kutatásokra fogok hivatkozni, felhozok történelmi tényeket, és egy időgép segítségével az evolúciós találgatásokra is igyekszem magyarázattal szolgálni. Emellett bemutatok olyan embereket, akiknek az életét sikeresen megváltoztatta ez az étrend – meglátásom szerint mindez ugyanannyira informatív, mint számos tudományos kutatás. Nem foglalkozom a kritikusokkal, akikből biztosan lesz majd bőven. Azoknak írok inkább, akik szeretnének valóban változtatni az egészségükön és az életükön. Egyesek egyetértenek majd a leírtakkal, míg mások nem. Nem kétséges, hogy nehéz feladat áll előttem, de akkor is fütyörészek majd munka közben, és remekül fogok szórakozni.

1. fejezet

Az én történetem

Mielőtt rátérnék az étrend tudományos hátterére és alapjaira, beszélnék egy kicsit magamról: ki vagyok, milyen események formálták az életemet, hogyan kötöttem ki ennél az étrendnél, és hogyan `váltam ekkora szószólójává. Ha nem érdekelnek az önéletrajzi dolgok, akkor nyugodtan ugorj a következő fejezetre. Ígérem, nem fogok haragudni érte.

Nos, hol is kezdjem? A 70-es években nőttem fel, leginkább Chicago (Illinois) környékén. Sportoló szerettem volna lenni, amikor láttam, ahogy Bruce Jenner aranyérmet szerez tízpróbában az 1976-os olimpián. Emlékszem, még egy olimpiát is szerveztem a környékbeli gyerekeknek – a győztesek alumíniumfóliába tekert pénzérméket kaptak medálként. Rendeztünk „maratont” (négy kör a tömb körül), sprintszámokat, magasugrást egy öreg matraccal, és még súlylökést is, amihez egy nagy követ használtunk. A környék összes gyereke részt vett a versenyben.

Mindig is a sportok megszállottja voltam, és igyekeztem magamból is kihozni a legjobbat. Valamilyen oknál fogva meglehetősen magasra (193 cm) nőttem annak ellenére, hogy a szüleim viszonylag alacsonyak voltak (a mamám 153, a papám 183 cm). A nagy magasság jól jön bizonyos sportágakban, de kimondottan hátrányos másokban. Soha nem volt reális cél, hogy tornász, zsoké vagy CrossFit-sportoló váljon belőlem. Gyerekkoromban meglehetősen sovány voltam. A középiskola kezdetén 183 centi és 61 kiló voltam, egy kissé még alultápláltnak is tűnhettem. De még ilyen soványan is volt egy kis hasam.

Mit ettem gyerekként? Nagyjából ugyanazt, mint mindenki más. Reggelire cukros gabonapelyhet fölözött tejjel; a kedvenceim a Count Chocula, a Fruity Pebbles és a jó öreg Cap’n Crunch voltak. Az egész cuccnak jó íze volt, és a cukros, furcsa színű tej volt a reggeli legjobb része. Ebédre jellemzően szendvics volt valamilyen löncshússal, esetleg egy kis gyümölcs, müzliszelet és talán sütemény. Általában a vacsora is a szokásos volt: hús, keményítő és zöldségek. Gyakran ettünk desszertet is. Emlékszem, idősebb koromban sok-sok liter fölözött tejet öntöttem le a torkomon, az apám rosszalló tekintete mellett, aki egy hosszú nap után mindig arra ért haza, hogy elfogyott az összes tej otthonról. Bőségesen ettem chipset, vaníliafagylaltot és csokitortát is. Valójában néha még az is előfordult, hogy magamhoz vettem egy doboz jégkrémet és egy kanalat, és addig ettem, amíg az egész el nem fogyott. (Ezt ne mondjátok el a mamámnak!)

Tizennégy éves koromban elkezdett érdekelni a súlyemelés, ezért próbáltam áttérni az egészségesebb ételekre. Számolatlanul lapátoltam magamba a joghurtot, mert a tévében láttam egy hirdetést arról, hogy az orosz falusiak a joghurt miatt élnek sokáig. Természetesen a joghurt alacsony zsír-, viszont bőséges cukortartalmú volt, de akkoriban a szakértők azt sulykolták belénk, hogy a zsírt kerülnünk kell. Ezzel szemben a cukor miatt nem kellett aggódnunk.

Idősebb koromra egyre többet tudtam meg, miként válhatok naggyá és erőssé – jellemzően testépítő-magazinokból szereztem az információkat. Elkezdtem fehérjeporokkal és kiegészítőkkel foglalkozni, amelyekről azt feltételeztem, hogy az elképesztően hatalmas és izmos srácok ettől nőttek ekkorára. Így utólag visszatekintve egyértelműen látszik, hogy a szteroidok használata már akkor is a testépítés szerves része volt, de akkor erről még semmit nem tudtam.

Mire végeztem a texasi középiskolában, már 88 kiló voltam, és elértem a végleges magasságomat. A kosárlabdaedző szerint én voltam „a legerősebb srác az iskolában”. A középiskola után elvégeztem egy kétéves főiskolát, majd a Texasi Egyetemre (Austin) mentem az alapdiplomám megszerzéséhez. Tizenhat éves korom környékén úgy döntöttem, hogy orvosnak állok, ugyanis lenyűgözött a tudományok és az emberi test világa, ezért belevágtam egy egyetemi felkészítőbe.

Igyekeztem összehangolni a minél élénkebb szociális életemet és a tanulást, ráadásul emellett órák előtt még rakodómunkásként is dolgoztam a UPS-nél. Ilyen zsúfolt életvitel mellett is találtam azonban időt az edzésre. Rájöttem, hogy ösztönös tehetségem van nehéz tárgyak felemeléséhez és lerakásához. A UPS-es főnököm, Jerry nagyjából velem egyidős volt, és ugyanabba az edzőterembe jártunk. Azt mondta, felpakolja helyettem a kocsikat, ha képes vagyok felhúzni 200 kilót. Tizenkilenc éves voltam, és egyáltalán nem foglalkoztam addig felhúzásokkal – nemhogy 200 kilós súllyal. De attól még odaálltam a rúdhoz, és beleadtam minden erőmet. Mindkettőnk legnagyobb meglepetésére a rúd felemelkedett a földről, és sikerült egy hibátlan ismétlést végrehajtanom. Az a 200 kilós súly alapozta meg a felhúzás iránti örök szerelmemet. 2000-ben 350 kilóval csináltam felhúzást, és ezzel enyém lett a naturál amerikai súlyemelőrekord. (Csak mondom: Jerry soha nem pakolta fel helyettem azokat a kocsikat.)

Átmentem a Texasi Egyetemre, ott továbbra is keményen edzettem és tanultam. A biológia diplomám megszerzése után felvételt nyertem az orvosi egyetemre.

Az orvosi karrierem
megkezdése és egy kitérő

A Texasi Egyetem orvosi szakán kezdtem tanulmányaimat Galvestonban (Texas). Galvestonba érkezésem után nem sokkal találtam egy remek edzőtermet – Sergeant Rock’s Gym –, amelyet egy Paul McCartney nevezetű fazon vezetett (nem, nem a Beatle). Paul néha azzal viccelődött, hogy ha továbbra is a termében akarok edzeni, akkor játszanom kell a helyi rögbicsapatban is. Rögbijátékossá válásom az egész életemre hatással volt.

Soha még csak nem is néztem rögbimeccset korábban, de természetesen ráéreztem, ugyanis atletikus, nagy, erős és gyors voltam. Rövid ismerkedés után rápörögtem a témára, és leginkább csak a rögbiedzések érdekeltek – az orvosi egyetem másodlagossá vált. A jegyeim továbbra is rendben voltak, de közel sem teljesítettem úgy, mintha az egyetem lett volna a legfontosabb. Ahogy egyre jobban ment a rögbi, kezdtem bekerülni all-star és select side csapatokba. Hamarosan országszerte mindenfelé játszottam az All-Texas, majd később a nyugat-amerikai csapat tagjaként.

A rögbi miatti utazásaim következtében kihagytam az egyik gyógyszertanvizsgámat. Megvolt ugyan a lehetőség rá, hogy teljesítsem, de kiszámoltam, hogy akkor is ötöst kapok a tárgyból, ha azt a vizsgámat kihagyom. Ezért megmondtam a gyógyszertan tanszék vezetőjének, hogy ezt a vizsgát kihagynám. Nos, úgy tűnik, ezt nem igazán értette meg, ugyanis hamarosan próbaidőn találtam magam. Ekkortájt kaptam meghívást, hogy költözzem Új-Zélandra – a rögbi Mekkájába –, és játsszam az egyik legjobb ottani csapatban. Nagyjából ötpercnyi intenzív töprengés után erre jutottam: „Vágjunk bele! Hagyom a fenébe az orvosi egyetemet, irány a kivik földje.” Otthagytam az orvosi egyetemet – a professzoraim legmélyebb döbbenetére –, és elköltöztem Új-Zélandra.

A rögbi nem a békés emberek sportja. Durva lehet, de egyúttal gyönyörűen művészi is, ha hozzáértők űzik. Kimondhatatlanul élveztem az Új-Zélandon töltött időt, és egyetlen percét sem bánom, hogy otthagytam miatta az orvosi egyetemet. Új-Zélandon élve furcsábbnál furcsább munkákat végeztem – voltam kukás, üzemanyagvezeték-fektető, birkanyíró, tejesember és bárpincér is. „Amerikából importált” emberként gyakran hívtak meg vacsorára, ez szinte mindig báránysültet jelentett sült kumarával (lényegében az édesburgonya helyi változata). Olyan sok bárányt ettem ez idő alatt, hogy tíz évbe is beletelt, mire ismét rá tudtam venni magam. (Ironikus módon a carnivore étrend követőjeként mindennap eszem marhahúst, és továbbra sem untam rá. A bárányhúst is élvezem már, amikor hozzájutok.)

Miután otthagytam Új-Zélandot, visszaköltöztem Texasba. Szükségem volt egy munkahelyre, és akkoriban a katonaságnak volt az egyik legjobb rögbicsapata az egész országban, ezért csatlakoztam az Egyesült Államok légierejéhez. A tisztképzőbe kerültem, kiválóan teljesítettem és kitüntetéssel végeztem. Rendszeres járadékban részesültem, ami meglehetősen ritka olyanok esetében, akik nem a légierő akadémiáján végeztek. Azonban túl magas voltam ahhoz, hogy pilóta legyek, és nem volt tökéletes a látásom sem, ezért elküldtek, hogy elsajátítsam, hogyan kell kilőni az interkontinentális ballisztikus rakétákra szerelt robbanófejeket. Át kellett mennem számos személyiség- és pszichológiai megbízhatósági teszten, de végül elfogadták a jelentkezésemet, és megkaptam a titkosszolgálati besorolásomat.

Miután hat hónapot töltöttem Kaliforniában a Vandenberg légi bázison – elsajátítva a Minuteman III nukleáris irányítórendszer kezelésének csínját-bínját –, elküldtek az F. E. Warren légi bázisra Cheyenne-be (Wyoming). Öt éven keresztül 24 órákat ügyeltem havi nyolc alkalommal, őrködve 150 nukleáris robbanófej fölött és rendszeresen gyakorlatozva a harmadik világháborúra. Meglehetősen ügyesen tudtam úgy tenni, mintha nukleáris bombákat lőnék ki, és elnyertem a Missile Combat Crew Commander címet is. Végül instruktor lett belőlem.

A húszas éveim végén járva a rögbi egyre kevésbé érdekelt. Egy orosz csapat ellen játszottunk éppen, amikor az ellenfél egyik játékosa többször is fejbe rúgott. Vér ömlött az egyik fülemből, és úgy döntöttem, ideje szögre akasztani a mezemet, és egy „valódi szakma” után nézni. Meglepő módon a magánszektorban nem volt hatalmas kereslet a nukleáris fegyverek felügyelői iránt. Szerencsére rá tudtam venni a hadsereget, hogy fizessék az orvosi tanulmányaimat.

Először azonban újra el kellett fogadniuk a jelentkezésemet az egyetemre. Itt volt az a pillanat, amikor a múltam finoman beintett nekem. Mivel az utolsó szemeszteremben alacsony volt az átlagom, nagyon sok tárgyat kellett felvennem, hogy fel tudjam tornázni. Távoktatás keretében beiratkoztam a Wyomingi Egyetemre, és hatalmas tempóban kezdtem ledarálni a tárgyakat – mindegyiket kiváló osztályzattal, így vissza tudtam juttatni az átlagomat az „orvosi egyetem által elfogadható” szintre. Újra át kellett mennem egy olyan vizsgán (MCAT – Medical College Admission Test) is, amely mindenki számára kötelező, aki orvosi egyetemre jelentkezik. Szerencsére ez kiválóan sikerült, így elég jó esélyem volt rá, hogy felvegyenek. Végül sikerült bejutnom a Texas Tech Egyetemre.

Miután sikerült visszakerülnöm az orvosi egyetemre, elszántan küzdöttem azért, hogy kiváló legyek. Akkortájt 130-135 kiló volt a súlyom, és remekül teljesítettem a súlyemelőrekordok terén – viszont sokkal nehezebben tudtam ébren maradni az órákon. Visszatekintve erre az időszakra, valamint arra, hogy mennyi mindent tanultam azóta a táplálkozástudományról, azt gyanítom, nagyrészt a szokásos, pocsék minőségű, szénhidrátokban gazdag étrend volt felelős az aluszékonyságomért.

Folyamatosan bújtam a könyveket, és mindig a legjobbak között szerepeltem a vizsgákon, ami kulcsfontosságú, ha sikeres akarsz lenni, és magad akarsz dönteni a specializációdról. Emellett jól kell teljesítened a klinikai rotáció során is – a lényeg, hogy pörögj és csináld a dolgod. Sportolóként fizikális előnyöm volt a többiekkel szemben, ugyanis megállás nélkül tudtam dolgozni, anélkül hogy kifáradtam volna. Csak a cél lebegett a szemem előtt – és ez nem volt más, mint egy rezidensi állás az ortopéd sebészet szakterületén. Négyéves képzés után az egyik legjobb eredménnyel diplomáztam, ezáltal biztosítva a helyemet az elsőként megjelölt ortopéd sebészi rezidensi programban, amely a Texasi Egyetemen volt – pontosan ugyanazon a helyen, amelyet egy évtizeddel korábban otthagytam.

Sebész rezidensként a Shriner Gyermekkórház égési osztályán kezdtem, ez az égéses sérülések terén az egyik legnagyobb és legismertebb kórház az országban. Borzalmas élmény volt! Teljesen elbizonytalanodtam, kimerültem, és azt kérdeztem magamtól, mit is csinálok, és miért is akarok sebész lenni. Minden harmadik éjjel ügyeltem, ami azt jelentette, hogy én voltam felelős a teljes intenzív osztályért, tele beteg, szörnyen összeégett gyerekekkel, akiknek a jelentős része közel járt a halálhoz. Az évek óta itt dolgozó kipróbált nővérek támogatásával azonban képes voltam megbirkózni ezzel naiv, tapasztalatlan orvosként is. A kezdeti szárnypróbálgatás után a gyakornoki évem hátralévő részében a sebészet különféle szakterületei között váltogattam.

Négyévnyi orvosi egyetemet és öt hosszú évnyi rezidensi időszakot követően a képzésem véget ért – vagy legalábbis így hittem. Számtalan kitüntetéssel zártam a rezidensi pályámat, és megkaptam végre az engedélyt, hogy egyedül kiléphessek a vadonba.

Hanyag lennék, ha nem említeném meg, hogy akkor született meg az első gyerekem, amikor végeztem a rezidensi időszakkal. Saxon Michael Baker 2006. március 26. kora reggeli óráiban érkezett meg erre a világra. Gyönyörű kisfiú volt, az érkezése pedig örökre megváltoztatta az életemet. Csak 18 hónapos kora környékén kezdett gyanús lenni, hogy egy kicsit más, mint a többiek. Hároméves korában diagnosztizálták autizmussal. Később két csodálatos lány – Emmie és Nylah – is csatlakozott a családunkhoz, végül megszületett a negyedik gyerekem, Lucas is.

Mivel az állam fizette az orvosi képzésem költségeit, a képzésem befejezése után szerette volna látni a befektetésének megtérülését is. 2006 elején őrnagyként tértem vissza a légierőhöz, és itt kezdtem ortopéd szakorvosként dolgozni. Az első „önálló” műtétem egy térdartroszkópia volt – több száz ilyet csináltam már rezidensként, és ez is kiválóan sikerült. Onnantól, hogy túl voltam az első műtétemen, minden kezdett beállni a normál kerékvágásba, és meglehetősen élveztem a munkámat. Sajnálatos módon azonban a többnyire egészséges és fiatal katonák, valamint a családtagjaik kezelése jelentette könnyű melónak 2007 januárjában hirtelen vége szakadt, amikor hat hónapra Afganisztánba rendeltek a háborús sérültek kezelésére.

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
Barlow Condensed – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0
Raleway – SIL Open Font License