Veszedelmes sorscsapás

Jamie Mcguire

Írta: Jamie McGuire

A mű eredeti címe: Walking Disaster

Fordította: Szűr-Szabó Katalin

Szerkesztő: Nemcsók Adrienn, Vajna Gyöngyi

Nyelvi korrektor: Nemcsók Adrienn

Műszaki szerkesztő: Szuperák Attila

© Jamie McGuire 2013

© Szűr-Szabó Katalin 2013

© Maxim Könyvkiadó Kft. 2023

A kiadvány a szerző engedélyével készült.

Borítóterv: Simon & Schuster UK Art Department

ISSN: 2063-6989

ISBN: 978 963 261 311 6 (puhatáblás), kiadói kód: MX-1758

ISBN: 978 963 499 639 2 (ePub), kiadói kód: MX-1758e

Kiadja: Maxim Könyvkiadó Kft.

Cím: 6728 Szeged, Kollégiumi út 11/H; Tel.: (62) 548-444

e-mail: info@maxim.co.hu; web: www.maximkiado.hu

Felelős kiadó: Puskás Norbert

Minden jog fenntartva, beleértve a sokszorosítást, a mű bővített, illetve rövidített változata kiadásának jogát is. A kiadó írásbeli engedélye nélkül sem a teljes mű, sem annak része semmilyen formában – akár elektronikusan vagy mechanikusan, beleértve a fénymásolást és bármilyen adattárolást – nem sokszorosítható.

Jeffnek,

az én

GYÖNYÖRŰ sorscsapásomnak

Prológus

MÉG A HOMLOKÁN GYÖNGYÖZŐ VERÍTÉKKEL ÉS EL-ELAKADÓ LÉLEGZETTEL sem látszott betegnek. A bőrének nem volt olyan barackrózsaszín színe, mint amit megszoktam, a szeme sem ragyogott úgy, de még mindig gyönyörű volt. A legszebb nő, akit életemben láttam.

A keze erőtlenül lelógott az ágyról, az ujjai meg-megrándultak. A tekintetem felfelé vándorolt a töredezett, sárgás körmökről sovány karján át csontos vállára, majd onnan átsiklott a szemére. Lenézett rám, bár a szeme csak két rés volt; csak annyira nyitotta ki, hogy jelezze, tudja, hogy ott vagyok. Ezt szerettem mindig is benne. Amikor rám nézett, akkor valóban látott. Nem nézett el mellettem a számtalan dologra, amit a napjába bele kellett zsúfolnia, nem jártak másutt a gondolatai, míg a buta kis meséimmel szórakoztattam. Ő tényleg rám figyelt, és valóban boldoggá tettem. Mindenki más csak bólogatott, anélkül, hogy odafigyelt volna, de ő nem. Ő sosem.

– Travis – szólalt meg, a hangja reszelős volt. Megköszörülte a torkát, a szája mosolyra húzódott. – Gyere ide, kisbabám. Minden rendben. Gyere csak ide.

Apa két ujját a tarkómra tette, és előretolt, miközben az ápolónőt hallgatta. Apa Beckynek szólította a nővért. Pár napja jött először a házunkba. Lágyan beszélt, és kedvesnek tűnt a tekintete, de ettől még nem szerettem. Nem tudtam volna megmagyarázni, miért, de megijesztett a jelenléte. Tudtam, hogy azért jött, hogy segítsen, de ez nem volt jó, pedig apa jól kijött vele.

Apa pár lépésnyit előre tolt, hogy olyan közel kerüljek anyuhoz, hogy megérinthessen. Anyu kinyújtotta hosszú, elegáns ujjait, és megsimította a karomat.

– Minden rendben, Travis – suttogta. – Anyu szeretne neked mondani valamit.

A számba dugtam az ujjamat, és egyik lábamról a másikra állva körbehúztam az ínyemen. A bólogatástól mindig szélesebb lett halvány mosolya, ezért erőteljesebb fejmozdulatokat tettem, miközben az arcához hajoltam.

A maradék erejét összeszedve közelebb evickélt hozzám, aztán mély levegőt vett.

– Nagyon nehéz lesz, amit kérek tőled, fiam. Tudom, hogy meg tudod tenni, mert már nagyfiú vagy.

A mosolyát viszonozva ismét bólintottam, még ha nem is szívből. Nem éreztem helyénvalónak, hogy mosolyog, amikor ilyen fáradt és rosszul van, de a bátorságom boldoggá tette. Ezért hát bátran viselkedtem.

– Nagyon figyelj arra, Travis, amit most mondok, és még ennél is fontosabb, hogy meg is kell jegyezned. Nagyon nehéz lesz, tudom. Próbáltam felidézni dolgokat abból az időből, amikor hároméves voltam, és… – Elakadt a hangja, a fájdalom elvette a szavát.

– Nem bírja a fájdalmat, Diane? – kérdezte Becky, és valamit befecskendezett anyu infúziójába.

Anyu pár pillanat múlva elernyedt. Megint mély levegőt vett, és újra nekifogott.

– Meg tudod tenni anyu kedvéért? Emlékszel majd arra, amit mondok? – Újra bólintottam, ő pedig megsimogatta az arcomat. A keze nem volt valami meleg, és csak pár percig tudta a tenyerébe fogni az arcomat, utána a keze remegni kezdett, és lehanyatlott az ágyra. – Először is légy csak nyugodtan szomorú. Ezt ne feledd. Másodszor is maradj olyan sokáig gyerek, amíg csak lehet. Játssz, Travis. Hülyéskedj… – a tekintete elködösült –, és a testvéreiddel vigyázzatok egymásra és apátokra. Még amikor felnősz és elköltözöl, akkor is járj haza. Rendben?

Hevesen bólogattam; mindent elkövettem, hogy a kedvében járjak.

– Egy szép napon majd szerelmes leszel, fiam. Ne érd be akárkivel. Válassz egy olyan lányt, akit nem könnyű meghódítani, akiért harcolnod kell, és aztán harcolj is érte életed végéig. Soha… – mély levegőt vett – ne add fel a harcot azért, amit akarsz. És soha… – összevonta a szemöldökét – ne feledd, hogy anyu nagyon szeret. Még akkor is, ha nem látsz. – Legurult egy könnycsepp a szeméből. – Mindig, de mindig szeretni foglak.

Szaggatottan vette a levegőt, aztán köhögött.

– Rendben – mondta Becky, és valami furcsát dugott a két fülébe, a másik végét pedig anyu mellére szorította. – Pihennie kell.

– Nincs időm – suttogta anyu.

Becky az apámra nézett. – Közeledik az idő, Mr. Maddox. Esetleg be kellene hoznia a fiúkat is, hogy elbúcsúzzanak.

Apa szája kemény vonalként feszült meg. – Én még nem állok készen – rázta meg a fejét.

– Arra sosem áll majd készen, Jim, hogy elveszítse a feleségét. De nem hagyhatja úgy elmenni, hogy a fiúk nem búcsúznak el tőle.

Apa egy pillanatra elgondolkozott, az ingujjával megtörölte az orrát, aztán bólintott. Nagy dirrel-durral távozott, mintha dühös lenne.

Anyut figyeltem, néztem, ahogy levegőt próbál venni, és figyeltem, ahogy Becky az ágy melletti dobozon a számokat ellenőrzi. Megérintettem anyu csuklóját. Becky tekintete arról árulkodott, hogy olyasmit tud, amit én nem, és ettől felkavarodott a gyomrom.

– Tudod, Travis, a gyógyszer, amit a mamádnak adok, elálmosítja – hajolt le hozzám Becky, hogy a szemembe nézhessen –, de annak ellenére, hogy alszik, azért még hall téged. Elmondhatod neki, hogy szereted, és hiányozni fog, és ő hallja majd, amit mondasz.

Anyura néztem, és megráztam a fejemet. – Nem akarom, hogy hiányozzon!

Becky a puha, meleg kezét a vállamra tette, ahogy anyu is szokta, amikor valami feldúlt. – A mamád szeretne itt lenni veled. Ezt nagyon, de nagyon szeretné. De Jézus azt akarja, hogy most rögtön menjen hozzá.

A homlokomat ráncoltam. – Nekem nagyobb szükségem van rá, mint Jézusnak!

Becky elmosolyodott, és puszit nyomott a fejemre.

Apa bekopogott, aztán kitárta az ajtót. A bátyáim köré sereglettek a folyosón, és Becky kézen fogva odavezetett hozzájuk.

Trenton anyu ágyára meredt, Taylor és Tyler tekintete pedig mindenhol járt, csak az ágyon nem. Kicsit jobban éreztem magam attól, hogy pontosan olyan rémültnek látszottak, mint ahogy én is éreztem magam.

Thomas mellettem állt, kicsit inkább eltakart, hogy védjen, mint akkor, amikor a ház előtt játszottunk, és a szomszéd fiúk bele akartak kötni Tylerbe. – Rosszul néz ki – jegyezte meg.

Apa megköszörülte a torkát. – Anyu régóta nagyon beteg, fiúk. És most eljött az ideje, hogy…hogy… – Elakadt a szava.

Becky halványan, együttérzéssel mosolyodott el. – A mamátok nem eszik és iszik. A teste kezdi felmondani a szolgálatot. Nagyon nehéz lesz most, de eljött a pillanat, hogy elmondjátok neki, mennyire szeretitek, és hogy nagyon fog nektek hiányozni, és hogy menjen csak nyugodtan. Tudnia kell, hogy minden rendben lesz.

A testvéreim egyszerre bólintottak. Mindannyian, engem kivéve. Semmi sem volt rendben. Nem akartam, hogy anyu elmenjen. Fütyültem rá, hogy Jézusnak szüksége van-e rá, vagy sem. Az én anyukám volt! Vigyen el egy öreg anyukát, gondoltam. Akinek nincsenek már kisfiai, akikkel törődnie kell. Próbáltam visszaemlékezni mindarra, amit mondott. És próbáltam rögzíteni a fejemben: Játssz. Látogasd meg apát. Harcolj azért, amit szeretsz. Ez az utolsó nyugtalanságot ébresztett bennem. Szerettem anyut, de nem tudtam, hogyan harcoljak érte.

Becky apa füléhez hajolt. Apa megrázta a fejét, aztán odabiccentett a testvéreimnek. – Rendben, fiúk. Búcsúzzatok el, aztán fektesd le a testvéreidet, Thomas. Nem kell, hogy itt legyenek a többinél.

– Igenis, uram. – Thomason láttam, hogy csak megjátssza a bátrat; a tekintete olyan szomorú volt, mint az enyém.

Thomas egy darabig beszélt anyuhoz, aztán Taylor és Tyler suttogtak a két fülébe. Trenton sírt, és sokáig átölelte. Mindenki azt bizonygatta, hogy minden rendben, nyugodtan itt hagyhat bennünket. Anyu ezúttal semmit sem válaszolt.

Thomas a kezemnél fogva húzott. Kivezetett anyu szobájából. Háttal araszoltam ki, amíg a folyosóra nem értünk. Próbáltam elhitetni magammal, hogy csak aludni fog, de a fejem zsongott. Thomas felkapott, és felvitt a lépcsőn. A lába gyorsabban dobogott felfelé, mint ahogy apa jajveszékelése átszűrődött a falakon.

– Mit mondott neked? – kérdezte Thomas, amikor elfordította a kád feletti csapot.

Nem válaszoltam. Hallottam a kérdését, és emlékeztem, hogy anyu mit mondott nekem, de nem bírtam sírni, és nem bírtam a számat megmozdítani.

Thomas lehúzta rólam az összekent pólómat, aztán a földre húzta a sortomat, és a Thomas gőzmozdonyos alsómat. – És most megfürdünk, öcskös – mondta, és felemelt, aztán a meleg vízbe ültetett. Beáztatta a mosdókesztyűt, és kicsavarta a fejem fölött. Még csak nem is pislogtam. Nem próbáltam meg letörölni a vizet az arcomról, bár utáltam, ha ezt csinálta.

– Anyu tegnap azt mondta, vigyázzak rád meg az ikrekre, és gondoskodjak apáról. – Thomas összefonta az ujjait a kád szélén, és az állával rájuk támaszkodva rám függesztette a tekintetét. – Szóval én ezt is teszem majd, Trav, rendben? Törődök veled. Ezért egy percig se aggódj. Anyut együtt hiányoljuk, de ne ijedj meg. Gondoskodom róla, hogy minden rendben menjen. Ígérem.

Bólintani akartam, át akartam ölelni, de semmi sem ment. Bár anyuért kellett volna harcolnom, most itt voltam fent, egy meleg vízzel teli kádban, mozdulatlanul, mint egy szobor, és máris csalódást okoztam neki. A fejemben megígértem, hogy megteszem mindazt, amire kért, amint a testem ismét mozgásba lendül.

Amint elmúlt a szomorúság, mindig játszottam, és mindig harcoltam. Kőkeményen.

Első fejezet

Galamb

KIBASZOTT DÖGKESELYŰK. ÓRÁKIG KÉPESEK VÁRNI AZ EMBERRE. NAPOKIG. Éjszaka sem pihennek. Átnéznek az emberen, kiválasztják, melyik részét tépik ki először, melyik lesz a legédesebb, a legpuhább vagy csak melyik a legkönnyebben megszerezhető.

Azt viszont nem tudják, erre sosem számítottak, hogy a zsákmány csak megjátssza magát. Nem ő a könnyű préda, hanem a dögkeselyűk. Amikor már azt hiszik, elég türelmesnek lenniük, elég szépen hátradőlni és kivárni, hogy az ember az utolsót rúgja, na, akkor kell odavágni. Akkor veted be a titkos fegyvert: a status quo maximális semmibe vételét és azt, hogy fejet hajtsunk a dolgok rendje előtt.

Akkor esik le az álluk, hogy az ember mennyire tojik rájuk.

A Körben egy ellenféllel, egy találomra odapottyanó seggfejjel, aki sértésekkel próbálja kipuhatolni a gyengéidet; egy nővel, aki megpróbál magához kötni; velük szemben ez mindig hatásos.

Már pendelyes korom óta vigyáztam, hogy ilyen elvek szerint éljem az életemet. Ezek a síró-picsogó faszfejek, akik tálcán kínálják a szívüket minden pénzéhes pinának, aki rájuk mosolyog, totál félreértik a helyzetet. De valahogy mégis én úsztam árral szemben. Én lettem a kakukktojás. Ha engem kérdeznek, ők választották a nehezebb utat. Könnyebb volt az érzelmeket az ajtón kívül hagyni, és érzéketlenséggel vagy dühvel helyettesíteni, amit sokkal egyszerűbb féken tartani. Az ember sebezhető lesz, ha teret enged az érzéseknek. Mindig kételkedéssel fogadták, valahányszor megpróbáltam ezt elmagyarázni a bátyáimnak, az unokatestvéreimnek vagy a barátaimnak. És ugyanannyiszor láttam, hogy sírnak vagy képtelenek aludni egy kihívó, magas sarkúban billegő ostoba ribi miatt, aki első perctől fütyült rájuk. A nők, akik miatt megéri összetöretni a szívedet, amúgy sem hagyják, hogy könnyen beléjük zúgj. Nem dobnak hátast a kanapédon vagy nem engedik, hogy az első este – vagy akár a tízediken – a hálószobájukba édesgesd őket.

Az elméleteimet semmibe vették, mert a dolgok nem így mennek. Vonzalom, szex, rajongás, szerelem, aztán összetört szív. Ez volt a logikus sorrend. És ez volt mindig a rend.

De nem nekem! Ki. Baszottul. Nem.

Régen elhatároztam, hogy addig falom fel a dögkeselyűket, amíg meg nem jelenik egy gerle. Egy galamb. Olyan lélek, aki nem egy kolonc az ember nyakán, aki a maga dolgával törődik, és aki megpróbál úgy boldogulni az életben, hogy nem húz le mindenki mást az önző kis igényeivel és szokásaival. Egy bátor kis nő. Egy kommunikáló ember. Aki intelligens, gyönyörű, halk szavú. Aki egy életre választ párt magának. Aki elérhetetlen, amíg okot nem talál arra, hogy bizalmat szavazzon.

Ahogy a nyitott lakásajtóban álltam, és az utolsó hamut pöcköltem le a cigarettámról, az emlékezetemben felvillant az az összevérezett rózsaszín kardigános lány a Körből. Gondolkodás nélkül Galambnak szólítottam. Akkor csak egy hülye becenév volt, amivel csak még jobban zavarba hoztam, mint ahogy addig érezte magát. Vérrel összespriccelt arca, tágra nyílt szeme, látszatra ártatlannak mutatták, de rögtön láttam, hogy ezt csak az öltözködése teszi. Elhessegettem az emlékét, miközben meglepetten bámultam be a nappaliba.

Megan lustán elnyúlt a kanapémon, és tévét nézett. Úgy láttam, unatkozik, és nem értettem, mit keres még a lakásomban. Általában összekapta magát, és rögtön lelépett, miután megdugtam.

Az ajtó nyikorgott, amikor szélesebbre tártam. Megköszörültem a torkomat, és a szíjánál fogva felkaptam a hátizsákomat. – Megan – vetettem oda. – Lépek.

Felült, és nyújtózkodott egyet, aztán megfogta a lehetetlenül nagy táskája láncát. El sem tudtam képzelni, hogy van annyi cucca, hogy megtöltse vele. Megan a vállára vetette az ezüst táskaláncot, belebújt teletalpú cipőjébe, és lassú léptekkel kivonult az ajtón.

– Sms-ezz, ha unatkozol – mondta felém sem pillantva. Feltette hatalmas szitakötő napszemüvegét, aztán elbocsátásom iránti teljes közönnyel levonult a lépcsőn. Éppen e miatt a közömbösség miatt volt Megan a nálam ritkaságszámba menő, gyakrabban is megdöntött bigék egyike. Nem rinyált az együtt járásért vagy nem hisztizett. Elfogadta a felállásunkat, egyébként élte a maga életét.

A Harley-mon megcsillant az őszi reggeli napfény. Megvártam, hogy Megan kihajtson a lakásom parkolójából, aztán lekocogtam a lépcsőn, s közben felhúztam a dzsekim cipzárját. Fél óra múlva kezdődött dr. Rueser latinórája, de a profnak édesmindegy volt, hogy kések-e. Ha meg őt nem dühítette, akkor nem láttam értelmét, hogy a nyakamat törjem azért, hogy időben befussak.

– Várj! – hallottam egy kiáltást a hátam mögött.

Shepley állt a lakásunk bejáratában; nem volt rajta ing, és az egyik lábán egyensúlyozott, míg a másikra zoknit próbált húzni. – Már este meg akartam kérdezni. Mit súgtál Mareknek? Odahajoltál a füléhez, és mondtál valamit. Olyan képet vágott, mintha lenyelte volna a nyelvét.

– Megköszöntem, hogy pár hétvégével korábban elhúzta a városból a csíkot, mert az anyja egy lepedőakrobata vadmacska.

Shepley kétkedő arckifejezéssel bámult rám. – Nem is, haver!

– Nem ám. Camitól hallottam, hogy Jones megyében megbüntették illegális alkoholfogyasztásért.

A fejét csóválta, aztán a kanapéra bökött. – Ezúttal hagytad, hogy Megan itt aludjon?

– Nem, Shep. Ennél jobban ismerhetnél.

– Akkor csak átugrott órák előtt egy kis kufircolásra? Érdekes módja, hogy lekössön egész napra.

– Gondolod?

– Mindenki más a maradékot kapja. – Shepley megrántotta a vállát. – De hát ez Megan. Ki tudja. Figyusz. Vissza kell vinnem Americát a kampuszra. Velem jössz?

– Majd később találkozunk – tettem fel az Oakley napszemüvegemet. – De elvihetem Mare-t, ha gondolod.

Shepley-nek eltorzult az arca. – Á…inkább ne.

Vigyorogtam a reakcióján, azzal felszálltam a Harley-ra, és felpörgettem a motort. Bár megvolt az a rossz szokásom, hogy elcsábítottam Shepley barátnőinek barátnőit, volt egy határ, amit sosem léptem át. America hozzá tartozott, és amint Shepley-nek megtetszett egy lány, a csaj már el is tűnt a radaromról, és soha többé nem is került rá. Ezt Shep is tudta. Csak szeretett megszívatni.

A Sig Tau mögött futottam össze Adammel. Ő üzemeltette a Kört. Az első este utáni gyorskifizetés után hagytam, hadd szedje fel másnap a fogadásokból visszajárót, aztán odaadtam neki, amivel a fáradozásáért tartoztam. Ő vigyázott arra, hogy fedezve legyünk, én eltettem a nyereményt. Kizárólag üzleti alapon állt a kapcsolatunk, és mindketten törekedtünk arra, hogy problémamentes is maradjon. Amíg ő nyomta a zsét, én sem zavartam a köreit, és amíg nem akarta, hogy szétrúgjam a seggét, ő is távol tartotta magát tőlem.

A kampuszon át a menza felé tartottam. Mielőtt elértem a kétszárnyú fémkeretes ajtót, Lexi és Ashley állták az utamat.

– Szia, Trav – köszönt Lexi tökéletes pózba vágva magát. Kifogástalanul barna, szilikonnal felturbózott melle kikandikált rózsaszín pólójából. Ez az ellenállhatatlan, le-fel ugráló halom késztetett arra, hogy megdöntsem. De egy alkalom elég volt. A hangja arra emlékeztetett, amikor lassan kiengedik a levegőt egy lufiból, ráadásul rákövetkező éjszaka, hogy megdugtam, Nathan Squalor feküdt le vele.

– Szia, Lex.

Lepöccintettem a parazsat a cigim végéről, és a szemetesbe dobtam, mielőtt gyorsan elmentem mellette, és bementem az ajtón. Nem mintha meg akartam volna rohanni a büfé szottyadt zöldségekből, száraz húsból és túlérett gyümölcsökből összeálló kínálatát. Jesszus, Lexi hangjától vonítani kezdtek volna a kutyák, a gyerekek meg felkapták volna a fejüket, hogy lássák, melyik rajzfilmfigura kelt életre.

Elutasító magatartásom ellenére is mindketten a nyomomba eredtek.

– Shep – biccentettem oda. America mellette ült, és a körülötte levőkkel nevetett. A verekedésnél látott galamb vele szemben turkálta egy műanyag villával az ételét. A hangom felkeltette a kíváncsiságát. Éreztem, ahogy nagy szemével követ az asztal végéig, ahova ledobtam a tálcámat.

Hallottam Lexi kuncogását, és igyekeztem elfojtani feltörni készülő ingerültségemet. Amint leültem, Lexi széknek használta a térdemet.

A focicsapatból pár srác, akik az asztalunknál ültek, leesett állal, nagy tisztelettel figyeltek, mintha két érthető beszédre képtelen lotyóval bejönni elérhetetlen vágyálom lenne a számukra.

Lexi az asztal alá csúsztatta a kezét, aztán a combomba mélyesztette az ujjait, miközben felfelé csúsztatta őket a farmerom belső varrása mentén. Szélesebbre tártam a lábamat, és vártam, hogy célhoz érjen.

Mielőtt odaért volna a keze, America hangos suttogása ütötte meg a fülemet.

– Most öklendeztem fel az ebédemet.

Lexi megmerevedett, és felé fordult. – Hallottam, ribanc.

Lexi arca mellett egy zsemle repült el, és pattant vissza a kőpadlóról. Shepley-vel összenéztünk, aztán széttártam a térdeimet.

Lexi feneke pattant egyet a menza padlóján. Bevallom, kanos lettem attól a hangtól, ahogy a feneke a kőpadlóhoz csapódott.

Nem sokat rinyált, mielőtt odébb ment. Shepley láthatóan méltányolta a gesztusomat, és ezzel be is értem. A Lexihez hasonló lányokat kábé eddig a pontig tűrtem csak. Egyetlen szabályhoz ragaszkodtam: a tisztelethez. Tisztelet irántam, a családom és a barátaim iránt. A francba is, még néhány ellenségem is tiszteletet érdemelt. Nem láttam okát, hogy a szükségesnél tovább tartsak fenn kapcsolatot olyanokkal, akik nem fogják fel ezt az életre szóló leckét. A lakásom ajtaján belépő nőknek ezt talán képmutatóan hangzott, de ha méltósággal viselkedtek volna, én is megadtam volna nekik a tiszteletet.

Americára kacsintottam, aki elégedettnek tűnt, majd odabólintottam Shepley-nek, aztán ettem egy falatot abból, ami a tányéromon volt.

– Szép munka volt tegnap este, Veszett Kutya – jegyezte meg Chris Jenkins, és átpöckölt egy pirított kenyérkockát az asztalon.

– Pofa be, seggfej – torkollta le Brazil azon a jellegzetes, halk hangján. – Adam nem enged többé vissza, ha hallja, hogy így beszélsz.

– Jól van – vonta meg a vállát Chris.

A szemeteshez vittem a tálcámat, aztán a homlokomat ráncolva mentem vissza helyemre. – És ne szólíts így.

– Hogy? Veszett Kutyának?

– Aha.

– Miért? Azt hittem, a Körben így hívnak. Ahogy egy sztriptíztáncosnőnek is van beceneve.

A pillantásomat Jenksre szegeztem. – Fogd be, kérlek, a pofádat, és pihentesd kicsit a bagólesődet.

Sosem bírtam azt a kis férget.

– Hát persze, Travis. Csak szólnod kellett. – Idegesen vihogott, mielőtt az ebédmaradékát összeszedve fel nem állt az asztaltól, és el nem indult kifelé.

Nemsokára majdnem kiürült az ebédlő. Az asztal másik végébe pillantottam, ahol még America és Shepley lebzseltek, és America barátnőjével beszélgettek. A lánynak hosszú, hullámos haja volt, a bőre még bronzbarna volt a nyári szünet után. Nem voltak oltári nagy cickói, de a szeme…furcsa, szürkés színe volt. Valahogy ismerősnek tűnt.

Kizárt, hogy már ismertem volna valahonnan, de az arca emlékeztetett valamire, amit képtelen voltam közelebbről meghatározni.

Felálltam, és elindultam felé. A haja egy pornósztáré, az arca egy angyalé. A szeme mandulavágású volt és egészen kivételesen gyönyörű. És akkor pillantottam meg: a szépség és a megjátszott ártatlanság mögött volt valami más, valami hideg és számító. Még amikor mosolygott, akkor is láttam a bűnt olyan mélyen beleivódva, hogy a kardigán sem takarhatta el. A szeme ott lebegett apró orrocskája és sima arca fölött. Bárki más tisztának és naivnak látta, de ez a lány titkolt valamit. Csak azért tudtam, mert eddigi életem során ugyanez a bűn tanyázott bennem is. A különbség csak az volt, hogy ő mélyen elrejtette magában, én meg rendszeresen kieresztettem magamból.

Addig meredtem Shepley-re, míg meg nem érezte a tekintetemet. Amikor odanézett, a galambra intettem a fejemmel.

Ki ez? – formáltam némán a szavakat.

Shepley csupán egy zavart homlokráncolással reagált.

A csaj – formáltam ismét némán.

Shepley bosszantó, seggfejes vigyorra húzta a száját, amit olyankor szokott, amikor valami számomra dühítő dolgot készült csinálni.

– Mi van? – kérdezte a kelleténél jóval hangosabban.

Láttam, hogy a lány tisztában van vele, hogy róla beszélünk, mert leszegte a fejét, és úgy tett, mintha nem hallaná.

Abby Abernathy jelenlétében elég volt hatvan másodperc, hogy két dolog máris feltűnjön: nem jár sokat a szája, de ha megszólal, akkor senkit sem kímél. De nem is tudom… ezt bírtam benne. Falat emelt maga köré olyan seggfejek távoltartására, mint én, de ez csak megkettőzte az elszántságomat.

Már vagy harmadik-negyedik alkalommal forgatta felém a szemét. Bosszantottam, és ezt elég mulatságosnak találtam. A lányok – még ha ki is tessékeltem őket – nem kezeltek ilyen mély utálattal.

Amikor a legszebb mosolyommal sem értem célt, egy fokkal feljebb csavartam.

– Tikked van?

– Mim? – kérdezte.

– Tikked. A szemed ide-oda rángatódzik. – Ha szemmel ölni lehetett volna, biztosan ott vérzek el a padlón. Akaratlanul is nevetésben törtem ki. Ő volt az ügyeletes zseni, ráadásul pokolian goromba is. Minden perccel jobban kedveltem.

Közelebb hajoltam hozzá. – Egyébként bámulatos a szemed. Különben milyen színű? Szürke?

Rögtön lehajtotta a fejét, így a haja eltakarta az arcát. Egy-null a javamra. Zavarba hoztam, és ez azt jelentette, hogy jutok valamire.

America rögtön közbeszólt, és figyelmeztetett, hogy tartsam távol magam. Igazán nem hibáztattam. Szemtanúja volt, ahogy a lakásomon lányok végtelen sora vonul át. Nem akartam bepöccenteni, igaz, nem is látszott dühösnek. Inkább mintha mulatott volna magában.

– Nem vagy a típusa – kertelt America.

Belementem a játékába, és megjátszott sértettséggel válaszoltam. – Mindenki típusa vagyok!

A galamb rám sandított, és elmosolyodott. Melegség – valószínűleg csak az őrült vágy, hogy hanyatt vágjam a kanapémon – öntött el. Más volt, és ezt üdítőnek találtam.

– Á! Egy mosoly! – jegyeztem meg. Pontatlan volt szimplán mosolynak nevezni, amikor a legszebb dolog volt, amit valaha láttam, de nem akartam elcseszni a játékomat, amikor végre egyről a kettőre jutottam. – Mégsem vagyok egy rohadt gazember. Örülök az ismeretségnek, Gal.

Felálltam, megkerültem az asztalt, és odahajoltam America füléhez. – Segíts nekem, kérlek. Ígérem, hogy rendesen viselkedem.

Egy sült krumpli vágódott az arcomnak.

– El a száddal a csajom fülétől, Trav! – kiáltotta Shepley.

Feltartott kézzel, hogy az arcomra erőltetett legártatlanabb kifejezést hangsúlyozzam, eltávolodtam. – Ápolom az ismeretséget! Csak ennyi! – Még pár lépést hátráltam az ajtóig, ahol felfigyeltem egy kis csapat lányra. Kinyitottam nekik az ajtót, mire kivonultak, mint egy csorda vízibivaly, mielőtt én is kimehettem volna.

Régen nem volt részem kihívásban. A különös az volt benne, hogy nem akartam megdugni. Idegesített, hogy esetleg szemét trógernek hisz, de sokkal jobban zavart, hogy ez bánt. Így vagy úgy, hosszú ideje először volt valaki kiszámíthatatlan. Galamb szöges ellentéte volt az itt megismert lányoknak, és a végére kellett járnom, hogy miért.

CHANEY ÓRÁJÁN TELE VOLT A TEREM. KETTESÉVEL MENTEM FEL A HELYEMRE, aztán átgázoltam a padomat körülvevő meztelen lábakon.

Odabólintottam. – Hölgyeim…

Egyszerre hümmögtek és sóhajtottak.

Dögkeselyűk. A felét már elsőben ágyba vittem, a másik fele még az őszi szünet előtt megfordult a kanapémon. Kivéve a sor végén levőt. Sophia görbe mosolyt villantott rám. Olyan volt, mintha az arca tűzre lobbant volna, és valaki egy villával próbálta volna kioltani. Megvolt jó pár diákszövetségi társamnak. Ismerve a srácok előéletét és azt, hogy Sophia fütyül a biztonságos szexre, szükségtelen rizikónak tekintettem, még ha szokásom is volt az óvatosság.

Lekönyökölt, és előredőlt, hogy jobban a szemembe nézhessen. Megfordult a fejemben, hogy undorral összerázkódom, de ellenálltam a kísértésnek. Nem. Messze nem éri meg.

Az előttem ülő kis barna megfordult, és a szempilláját rezegtette. – Figyusz, Travis. Úgy hallom, a Sig Tauban páros parti lesz.

– Nem – válaszoltam gondolkodás nélkül.

Duzzogva előrebiggyesztette az alsó ajkát. – De… amikor említetted, azt hittem, el akarsz menni!

Kurtán felnevettem. – Csak járt a szám. Nem ugyanaz.

A mellettem ülő szőke előrehajolt. – Mindenki tudja, hogy Travis Maddox nem jár páros partikra. Rossz helyen keresgélsz, Chrissy.

– Tényleg? Téged senki sem kérdezett – ráncolta a homlokát Chrissy.

Míg a nők vitatkoztak, észrevettem, hogy Abby berohan. Gyakorlatilag bevetődött egy első padba, mielőtt megszólalt a csengő.

Jóformán el sem töprengtem rajta, miért teszem, már fel is kaptam a papírjaimat, a számba fogtam a tollamat, és lerongyoltam a lépcsőn, hogy becsússzak mellé.

Abby arckifejezése még a szórakoztatónál is királyabb volt, és számomra is megmagyarázhatatlan okoknál fogva olyan adrenalinlöketet okozott, mint amit verekedés előtt szoktam érezni.

– Helyes, akkor jegyzetelhetsz helyettem.

Mélységes undorral nézett rám, ami még inkább a kedvemre volt. A legtöbb lány halálosan untatott, de ez a lány kíváncsivá tett. Sőt, mulattatott. Nem tudtam kibillenteni az egyensúlyából, legalábbis nem pozitív módon. A puszta jelenlétemtől hányinger környékezte, és ezt furcsán megnyerőnek találtam.

Úgy éreztem, muszáj kiderítenem, hogy tényleg utál-e, vagy csak nehéz eset. Közelebb hajoltam hozzá. – Bocs… megbántottalak valamivel?

Ellágyult a tekintete, mielőtt megrázta a fejét. Nem utált. Csak utálni akart. Jóval előtte jártam. Ha játszani akar, gondoltam, én benne vagyok.

– Akkor mi a gond?

Láthatóan zavarba jött attól, amit mondani akart. – Nem fekszem le veled. Add fel most.

Igen, ez remek szórakozás lesz! – Nem kértelek meg rá, hogy feküdj le velem. Vagy igen? – A tekintetem a mennyezet felé siklott, mintha nehezemre esne visszaemlékezni. – Gyere át ma este Americával, rendben?

Abby ajka felkunkorodott, mintha valami büdös csapta volna meg az orrát.

– Esküszöm, még csak nem is flörtölök veled.

– Meggondolom.

Próbáltam nem túl szélesen vigyorogni, nehogy ezzel eláruljam magam. Nem fogja hanyatt vetni magát, mint odafent a dögkeselyűk. Hátrapillantottam, és mind gyilkos tekintettel méregették Abbyt. Éppen olyan jól tudták, mint én: Abby más volt. Ezért az egyért most meg kellett dolgoznom. Egyszer az életben.

Három lehetséges tetoválás lefirkantásával és két tucat kocka lerajzolásával később vége lett az órának. Mielőtt bárki is megállíthatott volna, végigcikáztam a folyosókon, és bár jó időt futottam, Abby valahogy mégis már kint sétált, jó húsz méterrel előttem.

A fenébe, gondoltam. Megpróbál elkerülni. Megszaporáztam a lépteimet, míg mellé nem értem. – Meggondoltad?

– Travis! – szólított meg egy lány, aki a haját csavargatta. Abby továbbment, én meg ott ragadtam, és hallgathattam a lány idegesítő lotyogását.

– Bocs… izé…

– Heather.

– Bocs, Heather, de mennem kell.

A lány átölelte a derekamat. Megpaskoltam a fenekét, kibontakoztam az öleléséből, és miközben azon tűnődtem, ki lehet, továbbindultam.

Mielőtt azonban rájöhettem volna, Abby hosszú, napbarnított lába tűnt fel előttem. A számba dugtam egy Marlborót, és mellé kocogtam. – Hol is tartottam? Ja, persze… gondolkodtál.

– Miről beszélsz?

– Gondolkodtál azon, hogy átgyere?

– Ha igent mondok, nem követsz tovább?

Úgy tettem, mintha fontolóra venném, aztán bólintottam. – Nem.

– Akkor átjövök.

Baromság. Nem volt ilyen könnyen kapható. – Mikor?

– Ma este. Ma este átmegyek.

Megtorpantam. Sántikált valamiben. Nem számítottam rá, hogy támadásba lendül. – Remek! – lepleztem a meglepetésemet. – Akkor este találkozunk, Gal.

Úgy sétált el, hogy vissza sem nézett. Egy cseppet sem hatott rá a beszélgetésünk. Elnyelte az órára igyekvők tömege.

Shepley fehér baseballsapkája tűnt fel előttem. Nem sietett a számítógépes gyakorlatunkra. Dühösen vontam össze a szemöldökömet. Utáltam azt az órát. Manapság ki a fene nem tudja, hogy kell egy számítógéppel bánni?

Shepley és America mellé léptem, ahogy beszippantotta őket a főfolyosón áramló diákság. America csillogó szemmel kuncogott és figyelte a velem locsogó Shepley-t. America nem volt dögkeselyű. Semmi kétség, dögös volt, de beszélgetés közben nem volt minden második szava az, hogy izé, és néha nagyon vicces is volt. De legjobban azt szerettem benne, hogy az első randijuk után nem jött fel hetekig a lakásra, és még akkor is, amikor a lakásunkban összebújva megnéztek egy filmet, utána hazament a koleszbeli szobájába.

De azért volt egy érzésem, hogy a próbaidő nemsokára véget ér, és Shepley-nek sikerül ágyba vinnie.

– Helló, Mare – biccentettem.

– Mizújs, Trav? – kérdezte. Barátságos mosollyal fogadott, de a tekintete rögtön Shepley-t kereste.

Shepley szerencsés flótás volt. Az Americához hasonló lányok nem minden bokorban teremtek.

– Meg is érkeztem – mondta America, és a sarkon túli kollégiuma felé intett. Átfogta Shepley nyakát, és szájon csókolta. Shepley kétfelől megragadta a pólóját, és magához húzta, mielőtt elengedte volna.

America még utoljára integetett nekünk, aztán odament a barátjához, Finchhez, aki a bejáratnál állt.

– Kezdesz belepistulni, mi? – kérdeztem, és Shepley karjába öklöztem.

Taszított egyet rajtam. – Semmi közöd hozzá, faszikám.

– Van húga?

– Egyetlen gyerek. És hagyd békén a barátnőit is, Trav. Komolyan mondom.

Shepley utolsó szavaira nem volt szükség. Jobbára a szemébe ült ki minden gondolata és érzése, és szemmel láthatóan komolyan gondolta, amit mondott, sőt talán kicsit elkeseredett is volt. Nem egyszerűen belezúgott Americába. Szerelmes volt.

– Abbyre érted.

Összevonta a szemöldökét. – Bármelyik barátnőjére. Sőt még Finchre is. Tartsd tőlük távol magad.

– Unokatesóm! – karoltam át a nyakát. – Szerelmes vagy? Mindjárt elsírom magam!

– Pofa be – morogta Shepley. – Csak annyit ígérj meg, hogy távol tartod magad a barátnőitől.

Elvigyorodtam. – Nem ígérek semmit.

Második fejezet

Visszafelé sül el

– MIT MŰVELSZ? – KÉRDEZTE SHEPLEY, AKI A HELYISÉG KÖZEPÉN ÁLLT, egyik kezében tornacipővel, a másikban egy koszos alsónadrággal.

– Hogy is? Takarítok? – pakoltam be a pálinkás poharakat a mosogatógépbe.

– Azt látom. De miért?

Shepley-nek háttal elmosolyodtam. Szét fogja rúgni a seggemet, gondoltam. – Mert várok valakit.

– Kit?

– A galambot.

– Mi van?

– Abbyt, Shep. Meghívtam Abbyt.

– Jaj, haver, csak ezt ne! Ne baszd ezt el nekem! Kérlek!

Megfordultam, és összefontam a karomat. – Próbáltam, Shep. Komolyan. De nem is tudom… – vontam meg a vállamat. – Van benne valami. Nem bírtam magammal.

Shepley állkapcsán ugráltak az izmok, aztán bedübörgött a hálószobájába, és bevágta maga mögött az ajtót.

Beraktam az utolsó koszos edényt is a gépbe, aztán körbejártam a kanapét, hogy nem siklottam-e el egy szembeszökő, üres óvszeres tasak felett. Az ilyesmit sosem kellemes megmagyarázni.

Galamb azonban más tészta volt. Hamis melldöngetésnél több kellett ahhoz, hogy megdugjam a kanapén. Ezen a ponton ahhoz a stratégiához tartottam magam, hogy mindig csak egy kis lépéssel noszogatom előre. Ha a végeredményre koncentráltam volna, könnyen belezavarhattam volna a folyamatba. Neki sok minden feltűnt. Nálam is kevésbé volt naiv, sőt fényévekre volt tőle. És ez a hadművelet nagyon is sok veszélyt rejtett magában.

A szobámban voltam, és a szennyest szortíroztam, amikor hallottam a bejárati ajtó csapódását. Shepley általában fülelt, mikor hallja America kocsiját, hogy már az ajtóban üdvözölhesse.

Nyúlbéla.

A végszó a halk mormolás, majd Shepley ajtajának csukódása volt. Átmentem a nappalinkba, és ott ült: szemüvegben, a feje tetejére tornyozott hajjal, és valami pizsamaszerűségben. Nem lepődtem volna meg, ha a szennyesláda alján heverve a ruhája már penészedni kezdett volna.

Minden erőmet megfeszítettem, hogy ne röhögjem el magam. Nő még nem lépte át a küszöbömet ilyen öltözékben. Ez a lakás látott már farmerszoknyát, ruhákat, sodort bikinire húzott átlátszó csőruhát. Egy csomószor láttam itt vastagon felkent vakolatot és csillogó sminket. De pizsama még egy sem volt.

A megjelenése rögtön megmagyarázta, miért egyezett bele olyan készségesen abba, hogy átjöjjön. Azt akarta, hogy az undortól elmenjen tőle a kedvem. Ha nem lett volna még így is maximálisan szexi, a dolog be is jött volna, de a bőre makulátlan volt, festetlen arca és a sötét szemüvegkeret csak kiemelte a szemét.

– Ideje volt, hogy befuss – jegyeztem meg, és lezöttyentem a kanapéra.

Eleinte úgy tűnt, büszke az ötletére, de ahogy tovább beszélgettünk, és láthatóan minden lepergett rólam, előtte is világossá vált, hogy kudarcot vallott a terve. Minél ritkábban mosolygott, annál jobban kellett igyekeznem, hogy ne vigyorogjak, mint a tejbe tök. Iszonyú mulatságos volt. Egyszerűen nem bírtam felfogni, mennyire.

Shepley és America tíz perccel később jöttek ki hozzánk. Abby zavarban volt, én meg kis híján szédültem az eufóriától. A beszédtémáink a kételkedésétől, hogy meg tudok írni egy egyszerű dolgozatot a verekedésre való hajlamom megvitatásáig terjedtek. Bizonyos fokig szerettem normális dolgokról beszélgetni vele. Jobb volt, mint a kínos feladat, hogy megkérjem: amint megdugtam, legyen szíves távozni. Nem értett meg, én viszont szerettem volna, ha igen, bár ez úgy tűnt, feldühíti.

– Mi vagy te… Karate Kölyök? Hol tanultál verekedni?

Shepley és America láthatóan szégyellték magukat Abby miatt. Nem tudom, miért, hiszen engem biztosan nem izgatott. Csak azért, mert nem beszéltem sokat a gyerekkoromról, ez még nem azt jelentette, hogy restelltem.

– Az apám ivott és pocsék volt a természete, a négy bátyám meg örökölte a seggfejgént.

– Ó! – csak ennyit mondott. Elvörösödött, és abban a pillanatban megmoccant valami a mellkasomban. Nem voltam biztos benne, mi az, de idegesített. – Ne szégyenkezz, Gal. Apa abbahagyta az ivást, a bátyáim felnőttek.

– Nem szégyenkezem. – A testbeszéde ellentmondott a szavainak. Keservesen törtem a fejemet, milyen témát keressek, aztán eszembe jutott a szexi, slampos külseje. A zavarát rögtön ingerültség váltotta fel, amivel én is jobban meg tudtam birkózni.

America tévézést javasolt. Nekem meg mindenhez nagyobb kedvem volt, mint ahhoz, hogy Abbyvel egy szobában legyek, de ne tudjak vele beszélgetni. Felálltam.

– Éhes vagy, Gal?

– Már ettem.

America összevonta a szemöldökét. – Nem is! Izé… persze… már emlékszem… Bekaptál egy… pizzát…, mielőtt elindultunk.

Abby megint zavarba jött, de ezt gyorsan a haragjával leplezte. Nem tartott sokáig, hogy kiismerjem az érzelmi rendszerét.

Kinyitottam az ajtót, és igyekeztem fesztelen hangon beszélni. Még sosem szerettem volna egy lánnyal ennyire kettesben maradni, és főképpen nem szexért. – Gyere. Biztos éhes vagy.

Ellazult a válla. – Hová akarsz menni?

– Ahová te szeretnél. Beugorhatunk egy pizzériába. – Magamban összerezzentem, a reakcióm túlzottan lelkesnek tűnhetett.

Lepillantott a tréningjére. – Nem öltöztem fel rendesen.

Sejtelme sem volt, milyen gyönyörű, de ettől még vonzóbbá vált. – Szerintem rendesen nézel ki. Menjünk, majd’ éhen halok.

Amint felült mögém a Harleym-ra, végre megint nyugodtan tudtam gondolkodni. A motoromon általában jobban működött az agyam. Abby combja erősen fogta a csípőmet, de furcsa módon ez is ellazított. Szinte megkönnyebbüléssel töltött el.

Összezavart az a különös érzés, ami mellette elfogott. Nem élveztem, ugyanakkor arra emlékeztetett, hogy itt van a közelemben, tehát az érzés pontosan annyira volt felkavaró, mint megnyugtató. Lehet, hogy Abby egy galamb, de azért ő is csak egy kibaszott lány. Úgy döntöttem, gatyába rázom magam. Szükségtelen teljesen kiakadnom miatta.

Egyébként is rejtőzött valami a jókislányos álarc mögött. Első látásra megutált, mert valaki hozzám hasonlóval már megégette magát. De semmiképpen sem volt egy lotyó. Még egy jó útra tért sem. Azokat egy mérföldről kiszúrtam. A felvett álarcom lassan lemállott rólam. Végre találtam egy lányt, aki elég érdekes ahhoz, hogy jobban megismerjem, és akinek egy hozzám hasonló alak már fájdalmat okozott.

Bár még csak most ismerkedtünk meg, mérhetetlenül feldühített, hogy egy szarzsák Gal lelkébe taposott. Még ennél is rosszabbul érintett, hogy olyasvalakihez hasonlít, aki megbántotta. Felbőgettem a motort, amikor a Pizzaviskó elé értünk. Nem mentünk olyan sokat, hogy rendet teremtsek az agyamban tomboló zűrzavarban.

Még csak nem is gondoltam a sebességre, amíg Abby le nem ugrott mögülem, és kiabálni nem kezdett. Akkor meg nem bírtam a nevetést visszatartani.

– Betartottam a sebességkorlátozást.

– Na persze, mintha az autópályán lettünk volna! – Lebontotta a fejéről a kócos hajtömeget, és az ujjaival kifésülte.

Csak álltam, és akaratom ellenére bámultam, míg összefogta és újra feltornyozta a haját. Elképzeltem, hogy így festhet reggelente, és rögtön a Ryan közlegény megmentésének első tíz percét kellett lejátszanom a fejemben, nehogy a szerszámom megmerevedjen. Vér. Sikoltozás. Kibuggyanó belek. Gránátok. Fegyverropogás. Még több vér.

Kinyitottam előtte az ajtót. – Sosem hagynám, hogy bármi bajod essen, Galamb.

A mozdulatomra fittyet hányva dühösen beviharzott mellettem az étterembe. Igazán szégyen volt, mert ő volt az első lány, akit valaha is előre akartam engedni. Már lélekben előre készültem a pillanatra, ő meg észre sem vette.

Bementem utána, és a sarokban levő bokszhoz indultam, ahol ülni szoktam. A focicsapat jó pár asztalt ült körül a terem közepén. Már akkor ordítoztak, amikor beléptem egy lánnyal, amitől a fogaimat csikorgattam. Nem akartam, hogy Abby hallja.

Életemben először restelkedtem a viselkedésem miatt. De ez nem tartott sokáig. Amikor megláttam a velem szemben rosszkedvűen és felpaprikázva ülő Abbyt, rögtön felderültem.

Két sört rendeltem. Készületlenül ért az Abby arcán tükröződő undor. A pincérnő feltűnően flörtölt velem, Abby pedig morcosan ült. Kétségkívül igyekeznem sem kellett, anélkül is feldühítettem.

– Gyakran jársz ide? – kérdezte éles hangon, a pincérnőre pillantva.

A pokolba is, igen! Féltékeny, gondoltam. De várjunk csak. Lehet, hogy őt éppen az lombozza le, ahogy a nők viszonyulnak hozzám. Ez sem lepett volna meg. Ettől a csajtól tisztára a fejem tetejére álltam.

A könyökömre támaszkodva előrehajoltam az asztalon, és nem hagytam, hogy lássa, mennyire elkapott. – Szóval veled mi az ábra, Gal? Általában vagy férfigyűlölő, vagy csak engem utálsz?

– Szerintem csak téged.

Muszáj volt nevetnem. – Nem igazodom el rajtad. Te vagy az első lány, aki szex előtt viszolyog tőlem. Nem jössz zavarba, ha velem beszélsz, és nem próbálod meg magadra irányítani a figyelmemet.

– Nem taktika. Csak nem kedvellek.

Ajaj! – Nem volnál itt, ha nem kedvelnél.

A kitartásom meghozta a gyümölcsét. Elsimultak a homlokán támadt ráncok, csökkent a szeme körüli feszültség.

– Nem azt mondtam, hogy rossz embernek tartalak. Csak nem szeretem, ha biztosra megy valaki csak azért, mert vaginám van.

Bármi is volt, ami eluralkodott rajtam, nem tudtam visszafojtani. Hiába próbáltam elnyomni a nevetésemet, mégis kitört belőlem. Mégsem tartott egy faroknak, csak a közeledésemmel gyűlt meg a baja. Ezen könnyen segíthettem. Hatalmas megkönnyebbülés vett erőt rajtam, és harsányabban hahotáztam, mint évek óta egyszer is. Vagy talán életem során bármikor.

– Jaj, édes Istenem! Megpusztulok tőled. Ez az: muszáj, hogy barátok legyünk. Nem mondhatsz nemet.

– Nem bánom, ha barátok vagyunk, de ez nem azt jelenti, hogy öt másodpercenként lehúzod rólam a bugyit.

– Nem fekszel le velem. Értem.

Hát ennyi volt. Elmosolyodott, és ettől a lehetőségek egész tárháza nyílt meg. Az agyam Galamb-pornóképeket vetített elém, mintha egy távirányítóval sebesen csatornákat váltanék, aztán kifújt a rendszer, és a helyén egy nemességről leadott társadalmi hirdetés meg a gondolat rémlett fel, hogy ne csesszem már el ezt a fura barátságot, aminek a küszöbén állunk.

Viszonoztam a mosolyát. – Szavamat adom. Még csak nem is gondolok a bugyidra, amíg… te is nem akarod.

Az asztalra könyökölt, és törékeny alkarjára támaszkodva előrehajolt. A pillantásom persze rögtön a cickójára vándorolt, ahogy az asztal széléhez nyomódott.

– És mivel ez nem fog bekövetkezni, így barátok lehetünk.

Kihívás elfogadva.

– És veled mi az ábra? – kérdezte Abby. – Mindig Travis „Veszett Kutya” Maddox voltál, vagy csak azóta, hogy ide kerültél? – Két-két ujjával mutatta az idézőjelet, amikor kiejtette a száján azt a kibaszottul gyűlöletes becenevet.

Undorral elhúztam a számat. – Nem. Ezt Adam akasztotta rám az első verekedésem után. – Szívből gyűlöltem ezt a nevet, de rajtam ragadt. Mindenki másnak nagyon tetszett, ezért Adam folyton ezt vetette be.

Abby egy kis feszélyezett hallgatás után végre megszólalt. – Csak ennyi? Magadról semmit sem mesélsz?

Nem bántotta a becenév, vagy csak elfogadta a magyarázatomat. Sosem tudtam, mikor sértődik meg vagy bukik ki, vagy mikor őrzi meg a nyugalmát és a racionalitását. A pokolba is, egyszerűen nem tudtam vele betelni.

– Mit akarsz tudni?

Abby megvonta a vállát. – A szokásosat. Hová valósi vagy, mi leszel, ha nagy leszel…meg a többit.

Igyekeznem kellett, hogy ne feszüljek meg görcsösen. Nem szívesen beszéltem magamról, kivált a múltamról. Homályos válaszokat adtam, és ennyiben is hagytam, amikor meghallottam, hogy az egyik focista elsüt egy viccet. Feleannyira sem izgatott volna, ha nem rettegek a pillanattól, amikor Abby rájön, min röhögnek. Vagyis hazudok, ha ezt mondom. Akkor is bepöccentem volna, ha Abby nincs ott.

A családomról meg a szakomról faggatott, én meg nagy erőfeszítéssel törtem magam, hogy ne ugorjak fel, és ne söpörjem el az egész bagázst egyetlen mozdulattal. Miközben a haragom lassan kitöréssel fenyegetett, egyre nehezebb volt a beszélgetésünkre koncentrálnom.

– Min nevetnek? – kérdezte végül Abby, és a lármás társaságra mutatott.

Megcsóváltam a fejemet.

– Mondd el – erősködött.

Összepréseltem az ajkaimat. Ha most itt hagy, soha többé nem kapok még esélyt, és azoknak a seggfejeknek eggyel több röhögnivalójuk lesz.

Várakozásteljesen nézett rám.

Bassza meg. – Azon nevetnek, hogy először el kellett, hogy hozzalak vacsorázni. Általában… nem jellemző rám.

– Először?

Amikor felfogta, megmerevedett az arca. Elszörnyedt azon, hogy együtt van velem.

Megvonaglott az arcom, és vártam, hogy dühösen elrohan.

Elernyedt a válla. – És én még attól tartottam, azért nevetnek rajtad, mert ilyen öltözékben látnak veled, és azt hiszik, lefekszem majd veled – mormolta.

Na, várjunk csak, mi van? – Miért ne mutatkoznék veled?

Abby elpirult, és lesütötte a szemét. – Miről is beszéltünk?

Nagyot sóhajtottam. Miattam nyugtalankodott! Azt hitte, azért nevetnek, ahogy kinéz. Galamb mégsem volt egy kemény csaj. Úgy döntöttem, nekiszegezek még egy kérdést, mielőtt meggondolhatná magát.

– Rólad. Milyen szakra jársz?

– Ó, én… általános művelődésre, egyelőre. Még nem döntöttem, de erősen hajlok a könyvelés, számvitel felé.

– De nem vagy helybeli. Biztos betelepülő lehetsz.

– Wichitából jöttem. Mint America.

– Hogy kerültél éppen ide Kansasből?

– Muszáj volt elszabadulnunk.

– Mitől?

– A szüleimtől.

Menekült. Már azon az estén, amikor megismerkedtünk, volt egy olyan érzésem, hogy a kardigán és a gyöngysor csak álruha. De mi elől akar elbújni? A magánjellegű kérdésektől hamar felment nála a pumpa, de mielőtt témát válthattam volna, a focicsapatból Kyle kezdte a száját tépni.

Bólintottam. – És miért éppen ide?

Abby visszavágott, de a szavait nem értettem. A focicsapat röhögése és barom megjegyzései elnyomták a hangját.

– Csávókám, itt hazaadják a maradékot a kutyának, de azér’ nem kell meg is dugni a kutyát!

Képtelen voltam tovább uralkodni magamon. Nem egyszerűen velem szemben voltak tiszteletlenek, hanem Abbyvel szemben is. Felálltam, és tettem pár lépést, mire egymást taszigálva, vagy egy tucat lábon át botladozva, bukdácsolva menekültek ki az ajtón.

Éreztem, hogy Abby tekintete lyukat éget a tarkómba, és ettől magamhoz tértem. Visszamentem a bokszba. Abby felvonta a szemöldökét, és a haragom, csalódottságom rögtön semmivé foszlott.

– Arról beszéltél, miért az Easternt választottad – jegyeztem meg. A folytatás legjobb módja talán az volt, hogy úgy teszek: ez a jelentéktelen kis epizód meg sem történt.

– Nehéz elmagyarázni – vonta meg a vállát. – Gondolom, ez tűnt helyesnek.

Ha volt kifejezés, ami pontosan illett arra, amit abban a pillanatban éreztem, ez volt az. Nem tudtam, mi a francot művelek, vagy hogy miért, de különös nyugalom szállt meg, ahogy a bokszban vele szemben ültem. Még a dühroham kellős közepén is.

Elmosolyodtam, és kinyitottam az étlapot. – Értem, mire gondolsz.

Harmadik fejezet

Fehér lovag

SHEPLEY ÚGY ÁLLT AZ AJTÓBAN, MINT EGY EPEKEDŐ IDIÓTA; AMERICA után integetett, aki kihajtott a parkolóból. Becsukta az ajtót, aztán nevetséges vigyorral a képén nyúlt el a döntött támlás fotelben.

– Totál begolyóztál – jegyeztem meg.

– Még hogy én? Magadat kellett volna látnod. Abby nem tudta elég gyorsan elhúzni innen a csíkot.

Összeráncoltam a szemöldökömet. Én nem úgy láttam, hogy Abby annyira sietett volna, de most, hogy Shepley ezt mondta, eszembe jutott, hogy tényleg elég csendes volt, amikor visszajöttünk. – Gondolod?

Shepley nevetett, aztán végignyúlt a fotelben, és ezzel felemelte a lábtartót. – Utál. Add fel.

– Nem utál. Szuperül ment a randi.

Shepley meglepetten rántotta fel a szemöldökét. – Randi? Trav… mi a francot művelsz? Mert ha neked ez csak játék, és elcseszed nekem, álmodban végzek veled.

Hátradőltem a kanapén, és felkaptam a távirányítót. – Nem tudom, mit művelek, de biztosan nem cseszem el.

Shepley zavartnak tűnt, és a világért sem hagytam volna, hogy lássa, én is ugyanilyen értetlenül állok minden előtt.

– Nem viccelek – szegezte a képernyőre a tekintetét. – Párnával fojtalak meg.

– Hallottam! – förmedtem rá. Ez az egész partra vetett hal állapot halálosan dühített, erre itt volt Pepé Le Pew, aki halállal fenyegetett. A habarodott Shepley idegesítő volt. De a szerelmes elviselhetetlen.

– Emlékszel Anyára?

– Ez nem olyan – tiltakozott dühösen Shepley. – Mare-rel egészen más. Ő az igazi.

– És ezt már pár hónap után tudod? – kérdeztem kétkedve.

– Abban a pillanatban tudtam, hogy megpillantottam.

Megcsóváltam a fejemet. Gyűlöltem, amikor ilyen volt. A seggéből egyszarvúak és lepkék repkedtek ki, a levegőben szívecskék szálldostak. És a végén mindig ott maradt összetört szívvel, és nekem kellett vigyáznom arra, hogy féléven át egyvégtében ne igya magát halálra. De azért America szemmel láthatóan bírta ezt.

Mindegy. Én egyetlen nő miatt sem fogok pityeregni, az elvesztése miatt nem leszek érzelgős részeg. Ha nem maradnak mellettem, amúgy sem érnek fabatkát sem, gondoltam.

Shepley felállt és nyújtózkodott, aztán a szobája felé ballagott.

– Nevetséges vagy, Shep.

– És te ezt honnan tudod megállapítani?

Igaza volt. Még sosem voltam szerelmes, de elképzelni sem tudtam, hogy ennyire megváltoztatna.

Gondoltam, én is ágyba bújok. Levetkőztem, és füstölögve nyúltam el a matracon. Amint a fejemet a párnára hajtottam, rögtön Abbyre gondoltam. Szó szerint lejátszottam az agyamban a beszélgetésünket. Párszor mintha feltámadt volna az érdeklődése. Nem utált teljes szívéből, és ettől kicsit csökkent bennem a feszültség. Nem igazán mentegetőztem a hírem miatt, de ő nem is várta el, hogy másnak mutassam magam. A nőktől nem lettem ideges. Abbytől egyszerre lettem szórakozott és erősen fókuszált. Izgatott és nyugodt. Dühös és hűbelebalázs. Még sosem éreztem ennyire meghasonlottnak magam. És ettől az érzéstől csak még jobban vágytam a közelében lenni.

Elég volt két órát bámulnom a mennyezetet, és azon törnöm a fejemet, látom-e másnap, hogy amellett döntsek, hogy felkelek, és megkeresem a konyhában az üveg Jack Daniel’st.

A mosogatógépben tisztán álltak a likőrös poharak. Kivettem egyet, és csordultig töltöttem. Bedobtam, és rögtön töltöttem még egyet. Azt is bedobtam, a poharat a mosogatóba tettem, és sarkon fordultam. Shepley gúnyos vigyorral az ajkán állt az ajtóban.

– Így kezdődik.

– Aznap, amikor megjelentél a családfánkon, le akartam vágni azt az ágat.

Shepley felnevetett, és becsukta az ajtaját.

Visszacaplattam a szobámba; dühös voltam, hogy nem voltak ellenérveim.

A DÉLELŐTTI ÓRÁKNAK SEHOGYAN SEM AKART VÉGÜK SZAKADNI, ÉS utáltam magam azért, hogy alig várom, hogy a menzára rohanjak. Még csak azt sem tudtam, ott lesz-e.

De ott volt.

Brazil ült vele szemben, és Shepley-vel dumáltak. Gúnyosan elvigyorodtam, aztán felsóhajtottam; megkönnyebbülés és belenyugvás fogott el, hogy ilyen béna vagyok.

A konyhásnéni isten tudja, mit rakott a tálcámra, aztán odamentem az asztalhoz, és pontosan Abbyvel szemben álltam meg.

– A helyemen ülsz, Brazil.

– Az egyik csajod, Trav?

Abby megrázta a fejét. – Szó sincs róla.

Vártam, aztán végre Brazil engedékenyen felállt, és a tálcáját a hosszú asztal másik végébe vitte.

– Mizújs, Gal? – kérdeztem, és arra számítottam, hogy dühösen köpködni fog majd rám, de legnagyobb meglepetésemre semmi jelét nem mutatta a haragnak.

– Ez meg mi? – meredt a tálcámra.

Lenéztem a gőzölgő gezemicére. Fesztelenül társalgott; újabb kedvező jel, gondoltam. – A menzás hölgyek a frászt hozzák rám. Nem merem kritizálni a főzőtudományukat.

Abby nézte, ahogy a villámmal turkálva valami ehetőt keresek, aztán elterelte a figyelmét a körülöttünk ülők halk beszélgetése. Mérget lehetett rá venni, hogy a diáktársaim számára újdonságszámba ment, hogy akkora felhajtást csinálok abból, hogy valakivel szemközt ülhessek. Még én sem voltam biztos benne, miért teszem.

– Brr… az a bioszteszt ebéd után! – nyögött fel America.

– Készültél rá? – kérdezte Abby.

America az orrát fintorgatta. – Jézusom, dehogy. Egész éjjel a barátomat nyugtatgattam, hogy nem fekszel le Travisszel.

Shepley rögtön megsértődött, hogy felhozta az előző esti beszélgetésüket.

Az asztal másik végén a focicsapat tagjai elcsendesültek, hogy hallják, mit beszélünk, és Abby lejjebb csúszott a székén, miközben dühös pillantást vetett Americára.

Zavarban volt! Valami rejtélyes oknál fogva mindenféle ráirányuló figyelemtől megrémült.

America ügyet sem vetett Abbyre, csak megbökte Shepley-t, de Shep rosszkedve nem múlt el.

– Jesszusom, Shep, hát ennyire súlyos a helyzet? – Megdobtam egy csomag ketchuppal, hogy derűsebb legyen a hangulat. A körben ülő diákok figyelme Shepley és America felé irányult abban a reményben, hogy akad valami beszédtéma.

Shepley nem válaszolt, de Abby szürke szemében halvány mosollyal kukucskált rám. Aznap lehetetlen volt megállítani. Ha akart volna, sem tudott volna utálni. Nem is tudom, miért aggódtam annyira. Hiszen nem akartam vele járni vagy ilyesmi. Abby alkalmas volt arra, hogy kísérletezzek egy tökéletes plátói kapcsolattal. Alapvetően jó – bár kicsit ingerlékeny típusú – lány volt, és nem volt szüksége arra, hogy elcsesszem az ötéves tervét, már ha volt neki.

America Shepley hátát dörgölte. – Túléli. Csak időbe telik felfognia, hogy Abby képes ellenállni a bájaidnak.

– Nem is próbáltam levenni a lábáról. – Kezdtem az egyről a kettőre jutni, erre America elsüllyesztette a hadihajómat. – Barátok vagyunk.

Abby Shepley-re nézett. – Nem megmondtam? Nincs miért izgulnod.

Shepley Abby szemébe nézett, aztán kisimultak a vonásai. A válság elmúlt. Abby megmentette a helyzetet.

Vártam egy pillanatot, törtem a fejemet, mit is mondjak. Szerettem volna megkérni Abbyt, hogy jöjjön át később, de ez béna húzás lett volna America megjegyzése után. Aztán zseniális ötletem támadt, és egy percig sem haboztam. – És te felkészültél?

Abby a homlokát ráncolta. – Bármennyit tanulok is, a biológiánál az nem segít. Képtelen vagyok a fejembe verni.

Felálltam, és a fejemmel az ajtó felé intettem. – Gyere.

– Mi van?

– Menjünk el a jegyzeteidért. Segítek tanulni.

– Travis…

– Emeld fel a segged, Gal. Te leszel a legjobb a teszten.

A következő három másodperc talán életem leghosszabbja volt. Abby végül felállt. Elment America mellett, és megrántotta a haját. – Az órán találkozunk, Mare.

Kinyitottam előtte az ajtót, amikor kimentünk a menzáról, de Abby észre sem vette. Megint mélységesen csalódott voltam.

Zsebre vágott kézzel tartottam vele lépést a Morgan Hallhoz vezető rövid úton, aztán néztem, ahogy az ajtókulcsával vacakol.

Abby végül benyomta az ajtót, aztán a biológiakönyvét az ágyra hajította. Leült, keresztbe vetette a lábát, én meg levetettem magam az ágyára, és rögtön feltűnt, milyen kemény és kényelmetlen a matraca. Nem csoda, hogy a suliban a lányok olyan szeszélyesek, gondoltam. Jesszusom! Ezeken a matracokon egyszer sem aludhattak egy jót.

Abby a tankönyve megfelelő oldalára lapozott, én meg munkához láttam. Átvettük a fejezet kulcsfontosságú részeit. Király volt, ahogy beszéd közben engem figyelt, mintha egyszerre csüggne minden szavamon, és képedne el, hogy egyáltalán olvasni tudok. Az arckifejezéséből párszor arra következtettem, hogy nem érti, ezért átvettem vele még egyszer, aztán láttam, hogy felcsillan a szeme. Ettől fogva a felcsillanós pillanatokért kezdtem hajtani.

Mire belemelegedtem, már mennie is kellett órára. Felsóhajtottam, aztán a tanulási útmutatóval játékosan a fejére koppintottam.

– Tudsz mindent. Elejétől a végéig fújod a tanulási útmutatót.

– Majd meglátjuk.

– Elkísérlek az órádra. Még útközben is kérdezgethetlek.

Kiléptünk a folyosóra, aztán felsóhajtott. – Ugye, nem leszel rám pipa, ha elhasalok a teszten?

Azon aggódik, lepődtem meg, hogy én pipa leszek rá? Nem egészen tudtam, hogy ezt mire véljem, de kibaszottul lehengerelt.

– Nem hasalsz el, Gal. De a következőre hamarabb kell kezdenünk a felkészülést – mondtam, miközben átkísértem a természettudományi tanszék épületéhez. Míg odaértünk, addig is kérdésekkel bombáztam. A többségre azonnal válaszolt, volt, aminél bizonytalankodott, de mindegyik válasza helyes volt.

Az osztályterme ajtajához értünk, és láttam az arcán a nagyrabecsülést. De büszkébb volt annál, semhogy ezt be is vallja.

– Kéz- és lábtörést – mondtam, mert nemigen tudtam, mi mást mondhatnék.

Parker Hayes ment el mellettünk. Odabiccentett. – Szia, Trav.

Utáltam ezt a faszfejet. – Parker – biccentettem vissza.

Parker azok közé tartozott, akik mindenhova követtek, és a fehér lovag státusukat használták fel, hogy ágyba vigyenek lányokat. Szeretett szoknyavadászként emlegetni, de az igazság az volt, hogy ő csak egy jóval kifinomultabb játékot űzött. Nem volt őszinte és becsületes a hódításaival kapcsolatban. Úgy tett, mintha fontos lenne neki a lány, aztán könnyedén ejtette.

Még elsőben egy este Janet Littletont vittem haza magamhoz a Red Doorból. Parker szerencsét próbált Janet barátnőjénél. A klubból mindenki ment a maga dolgára, és miután megdöntöttem Janetet, és nem tettem úgy, mintha járni akarnék vele, Janet dühösen felhívta a barátnőjét, hogy jöjjön el érte. A barátnő még Parkerrel volt, így aztán Parker vitte el tőlem Janetet.

Ettől fogva Parker új sztorit mesélt a levadászott csajainak. Bármelyik lányt dugtam is meg, általában azzal szedte fel másodjára őket, hogy elmesélte az esetet, amikor megmentette Janetet.

Tűrtem, de éppen csak.

Parker tekintete megakadt Galambon, és rögtön felcsillant a szeme. – Szia, Abby.

Nem értettem, miért igyekszik Parker olyan csökönyösen megszerezni azokat a lányokat, akiket nekem sikerült begyűjtenem, de tudtam, hogy hetek óta jár azonos órákra Abbyvel, és csak most támadt fel iránta az érdeklődése. Majdnem eldurrant az agyam, mert tudtam, csak azért szúrta ki, mert velem beszélgetett.

– Szia – lepődött meg Abby. Láthatóan nem értette, miért szólítja meg ilyen váratlanul. Rá volt írva az arcára. – Ki ez? – kérdezte tőlem.

Könnyedén megvontam a vállamat, de legszívesebben átrongyoltam volna a termen, hogy szétrúgjam a pojáca előkelő seggét. – Parker Hayes – válaszoltam, de rossz szájízem lett a nevétől. – Sig Tau testvéreim egyike. – Ez is rossz szájízt hagyott. Voltak testvéreim, diákszövetségiek és vérszerintiek egyaránt. Parker egyik kategóriába sem illett. Inkább volt ősellenség, akit az ember egy percre sem téveszthet szem elől.

– Te diákszövetségi tag vagy? – ámult el Abby, és pici orrát ráncolta.

– A Sigma Tauhoz tartozom, akárcsak Shep. Gondoltam, tudod.

– Hááát… nem látszol… diákszövetségi tagnak – pillantott a karomon levő tetoválásokra.

Rögtön jobb lett a kedvem, hogy Abby figyelme ismét felém fordult. – Apám itteni öregdiák, a testvéreim mind Sig Tauk. Családi hagyomány.

– És arra számítottak, hogy te is belépsz? – kérdezte szkeptikusan.

– Nem igazán. Csak rendes srácok – suhintottam a papírjaival. – Ideje bemenned.

Rám villantotta tökéletes mosolyát. – Kösz, hogy segítettél. – Megbökött a könyökével, én meg akaratlanul is visszamosolyogtam rá.

Bement a terembe, és leült America mellé. Parker őt bámulta, nézte, ahogy a lányok beszélgetnek. Miközben végigmentem a folyosón, képzeletben felkaptam egy padot, és a fejéhez vágtam. Mivel aznap nem volt már több órám, felesleges volt ott rontanom a levegőt. Úgy véltem, egy nagy kör a Harley-n segít majd elhessegetni az őrjítő gondolatot, hogy Parker befurakszik Abby kegyeibe, ezért sokat motoroztam, hogy legyen időm töprengeni. Néhány kanapéra érdemes diáklány is keresztezte az utamat, de Abby arca mindannyiszor felrémlett előttem, így a végén már kezdtem dühös lenni magamra.

Hírhedten szemétül bántam minden lánnyal, akivel tizenhat éves korom, sőt tizenöt éves korom óta szóba álltam. A történetünk talán tipikus is lehetett volna: rosszfiú belezúg egy rendes lányba, csakhogy Abby sem volt földre szállt angyal. Titkolt valamit. Lehet, hogy ez volt köztünk a kapocs: az a valami, amit maga mögött hagyott.

Bekanyarodtam az apartmanházunk parkolójába, és leszálltam a motorról. Ennyit arról, hogy jobban tudok gondolkodni a motoron. Minden, amit éppen most fejben kibogoztam, értelmét vesztette. Csak a vele kapcsolatos érthetetlen megszállottságomat próbáltam szentesíteni.

Váratlanul igen pocsék kedvem kerekedett. Bevágtam magam mögött az ajtót, és lehuppantam a kanapéra. Még pipásabb lettem, amikor nem akadt rögtön a kezembe a távirányító.

Fekete műanyag esett le mellém, amikor Shepley elment mellettem, és leült a fotelbe. Felkaptam a távirányítót, és a tévé felé tartva bekapcsoltam a készüléket.

– Miért viszed magaddal a távirányítót a szobádba? Akkor vissza kell ide hoznod – förmedtem rá.

– Nem tudom, haver, csak rossz szokás. Mi a gond?

– Nem tudom – morogtam a csatornákat váltogatva, aztán megnyomta a gombot, amivel levehettem a hangot. – Abby Abernathy.

Shepley szemöldöke kíváncsian húzódott fel. – Mi van vele?

– Irtóra idegesít. Szerintem meg kéne dugnom, és akkor túlesnék rajta.

Shepley egy darabig bizonytalanul méregetett. – Nem arról van szó, hogy ne méltányolnám, hogy az újonnan felfedezett önmérsékleteddel nem cseszed el az életemet, de korábban sosem kérted az engedélyemet… hacsak nem… nehogy már azt mondd, hogy végre fontos számodra valaki!

– Ne legyél ekkora pöcs!

Shepley alig bírta elfojtani a vigyorát. – Tényleg bírod! Elég volt egy lány, aki huszonnégy órán át nem hajlandó lefeküdni veled.

– Laura egy hétig nem feküdt le velem.

– De Abby fütyül rád, mi?

– Azt akarja, hogy csak barátok legyünk. Még szerencse, hogy nem kezel úgy, mint egy leprást.

Kínos csend következett, aztán Shepley bólintott. – Félsz.

– Ugyan mitől? – kérdeztem kétkedő, gúnyos vigyorral.

– A visszautasítástól. Veszett Kutya mégsem különbözik tőlünk.

Megrándult a szemem. – Tudod, mennyire gyűlölöm ezt, Shep!

Shepley elmosolyodott. – Tudom. Majdnem annyira, mint azt, ahogy most érzed magad.

– Te sem javítasz a hangulatomon.

– Szóval kedveled, és be vagy tojva. És most mi lesz?

– Semmi. Csak olyan szar ügy, hogy végre találtam egy lányt, akit érdemes megtartani, ő meg túl jó hozzám.

Shepley igyekezett elfojtani a nevetését. Bosszantott, hogy a szorult helyzetem ilyen remekül mulattatja. Letörölte az arcáról a mosolyt. – Miért nem hagyod, hogy ezt ő döntse el? – kérdezte.

– Mert kedvelem annyira, hogy ezt én akarjam eldönteni helyette.

Shepley nyújtózkodott, aztán felállt, és a meztelen lábával csoszogva elindult. – Kérsz egy sört?

– Igen. Igyunk a barátságra.

– Szóval továbbra is együtt lógsz vele? Miért? Nekem ez önkínzásnak hangzik.

Elgondolkodtam rajta. Tényleg annak hangzott, de ez közelről sem volt olyan rossz, mint Abbyt messziről figyelni. – Nem akarom, hogy mellettem – vagy más pasi – mellett kössön ki.

– Úgy érted, bárki más mellett. Öregem, ez tiszta dili.

– Hozd azt a kibaszott sört, és pofa be.

Shepley megvonta a vállát. Chris Jenksszel ellentétben tudta, mikor hallgasson el.

Negyedik fejezet

Őrült

A DÖNTÉS KÉSZ ŐRÜLET VOLT, DE FELSZABADÍTOTT. MÁSNAP BELÉPTEM a menzára, és gondolkodás nélkül leültem Abbyvel szemben az üres székre. Természetesnek, magától értetődőnek éreztem, hogy vele vagyok, és az általános diákpopulációt meg néhány professzor kíváncsi tekintetét leszámítva láthatóan ő is szívesen volt velem.

– Tanulunk ma vagy mi?

– Persze – válaszolta rezzenéstelenül.

A baráti együttlötyögésnek csak egy hátulütője volt: minél többet voltam vele, annál jobban bírtam. Nehezebb volt elfelejteni a szeme színét és formáját, vagy a kölnije illatát a bőrén. És újabb dolgokat vettem észre rajta, például, hogy milyen hosszú a lába, milyen színű holmikat szeret viselni. Még azt is megfigyeltem, melyik héten ne cseszegessem, ami Shepley szerencséjére egybeesett azzal, amikor nem volt szabad America idegeire mennie. Így két hét helyett három hétig nem kellett résen lennünk, és időben figyelmeztethettük egymást.