Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2025

PROLÓGUS

ELSŐ KÖNYV

1. A keresztalakú fa

2. Rejtett víz

3. A püspök otthon

4. A harang csodája

MÁSODIK KÖNYV

1. A két fehér öszvér

2. Utazás kettesben Morába

HARMADIK KÖNYV

1. A fa-papagáj

2. Jacinto

3. A szikla

4. Baltazar testvér legendája

NEGYEDIK KÖNYV

1. A pecosi éjszaka

2. Beszélő kövek

ÖTÖDIK KÖNYV

1. A régi rend

2. A zsugori

HATODIK KÖNYV

1. Don Antonio

2. A dáma

HETEDIK KÖNYV

1. Maria hava

2. Decemberi éjszaka.

3. Tavasz a navajók földjén

4. Eusabio

NYOLCADIK KÖNYV

1. A dóm

2. Levél Leavenworthből

3. Auspice Maria!

KILENCEDIK KÖNYV

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Willa Cather

AZ ARANYSZÍNŰ DÓM

fordította:
Pogány Kázmér

BUDAÖRS, 2025

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-678-182-8 EPUB
ISBN 978-963-678-183-5 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2025

A mű eredeti címe:
Death comes for the Archbishop

első kiadás: 1927
az elektronikus változat az 1934. évi
második magyar nyelvű kiadás alapján készült

a borító a Santa Fe-i katedrális múlt századi fényképe
részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

PROLÓGUS

Rómában

Ezernyolcszáznegyvennyolc nyarának egyik estéjén, a Rómára néző szabin hegyek egyik villájának kertjében, három bíboros és egy amerikai missziós püspök ebédelt együtt. A villa teraszáról híres, szép kilátás nyílt. A rejtett kert, melyben a négy férfi asztal mellett ült, körülbelül húsz lábnyira a terasz déli vége alatt terült el s tulajdonképpen nem volt egyéb, mint egy szőlővel beültetett meredek hegyoldal sziklás, egyenes párkánya, melyre kőlépcsők vezettek. Az asztal virágzó narancsfák és oleanderok közt, homokos négyszögben állt s vén tölgyek vetettek rá árnyat. A terasz szélén elhúzódó kőkorlát már a szabad levegőnek feszült. Messze lenn szelíden és hullámosán húzódott a táj. Egészen Rómáig semmi nem állta útját a szemnek.

A spanyol bíboros vendégei korán ültek asztalhoz. A nap még legalább egy óra hosszat ragyogtatta aranyát. A vidék csillogó tanyáin túl a város körvonala alig csipkézte ki a láthatár szélét. Ez a vonal csak ott tört meg, ahol szürkéskék színben szent Péter dómja magaslott az égnek. A három bíboros karminpiros szegélyű és gombozatú fekete reverendát viselt, míg a püspök lilában volt, mely fölé hosszú, fekete köpeny borult.

Tanácskoztak. A baltimore-i tartományig zsinatnak azt a minap érkezett kérését vitatták, hogy Új-Mexikóban, Észak Amerikának nemrég az Egyesült Államokhoz csatolt részében, apostoli vikariátust állítsanak fel. Ezt a területet egyikük sem ismerte, még a püspök sem. Az olasz és francia bíboros csak úgy beszélt róla, hogy Le Mexique, míg a spanyol házigazda Új Spanyolország néven emlegette. Az új vikariátus iránti érdeklődésük meglehetős lanyha volt s így azt Ferrand páternek, az ír születésű, francia származású misszionáriusnak állandóan élénkítenie kellett. Ferrand püspök egyébként tömérdek vándorlásáról s az Újvilágban elért jelentős sikereiről, mint az egyház Odysseusa volt ismerős. A társalgás francia nyelven folyt, elmúltak ugyanis már azok az idők, amikor a bíborosok latin nyelven tanácskoztak.

A francia és olasz bíboros jó középkorúnak látszott. A normán kövér volt s piros, a velencei vékony, sápadt és horgasorrú. Garcia Maria de Allandót, a házigazdát, még fiatalembernek lehetett mondani. Barna, hosszúkás spanyol arcát, amely családi arcképcsarnokában oly sok vászonról tekintett le reá, az ifjú bíborosnál módosították angol anyjának vonásai: sötét szeme, friss, angolos szája s nyílt modora volt.

Ferrand püspök, a misszionárius, a többieknél korosabbnak látszott, öreg volt, cserzettbőrű, csak tiszta, mély kék szeme maradt fiatal. Egyházmegyéje a Nagy Tavak jeges karjai közt terült el s azok a zord szelek, melyek az egyes missziós telepek közti magányos, hosszú lovaglásain elkísérték, arcára írták nyomukat. A püspök kitűzött tervvel jött Rómába. Szaporábban szedte a falatokat, mint a bíborosok s így egy-egy fogással oly hamar végzett, hogy bőségesen maradt ideje ügyét védeni. A francia bíboros meg is jegyezte, hogy:

- Excellenciád eszményi asztaltársa lett volna Napóleonnak.

A püspök nevetett s mentegetődzve tárta szét két barna kezét.

- Csakugyan lehet, hogy a jó modorról megfeledkeztem. Nagyon leköt egy gondolat. Itt Eminenciádtok aligha érthetik meg, mit jelent az, hogy az Egyesült Államok annektálta azt a rettentő nagy területet, amely az Újvilágban a hit bölcsője volt. Az új-mexikói vikáriust néhány év múlva bizonyára püspöki rangra emelik, s a püspöknek nagyobb területen lesz jurisdictiója, mint Nyugat- és Kelet-Európa, Oroszország nélkül. Ez a püspök nagy dolgokat fog kezdeni.

- Kezdeni - mormolta a velencei bíboros. - Annyi kezdetről volt már szó. Onnan túlról nem jön egyéb, csak panasz és pénzkérő levél.

A misszionárius türelmesen fordult a bíboros felé.

- Engedje meg, Eminenciád, hogy többet is mondjak. Ezt a területet ezerötszázban ferencrendi atyák térítették meg. Majdnem háromszáz évig üldözésben volt része az egyháznak, de a hit mégsem halt ki. Új-Mexikó ma is bánatosan katolikusnak mondja magát s igyekszik betartani a vallás formáit tanítás nélkül is. Az ősi missziós templomok romokban hevernek. A csekélyszámú pap vezetés és fegyelem nélkül való. Az engedelmességben lazák. Egyesek nyílt konkubinátusban élnek. Ha most, amikor ezt a területet haladó kormányzat vette át, Új-Mexikó Augiász-istállóját ki nem tisztítjuk, egész Észak-Amerikában ártunk az egyház érdekeinek.

- De hiszen ezek a missziók még ma is Mexikó jurisdictiója alá tartoznak, úgy tudom - jegyezte meg a francia bíboros.

- A durangói püspöki szék alá - tette hozzá Allande.

A misszionárus sóhajtott.

- Eminenciás uraim, Durango püspöke öreg, székhelyétől Santa Féig a távolság ötszáz angol mérföld. Kocsiút, csatorna vagy hajózható folyó arra nincs. A kereskedelmet teherhordó öszvérekkel, veszélyes ösvényeken bonyolítják le. Az ottani sivatag pedig tele van rémséggel. Ha a durangói püspök megidézi valamelyik engedetlen papját, ki hozza elébe a padret? Ki tudja bizonyítani, hogy a padre megkapta az idézést? A postát vadölők, szőrmevadászok és aranyásók szállítják, akiknek épp arra van útjuk.

A norman bíboros kiürítette poharát s megtörülte ajkát.

- És kik a lakosok, Ferrand páter? Ha ilyenek az utasok, ki marad otthon?

- Körülbelül harminc indián törzs. Mindegyiknek megvan a maga külön nyelve, szokása s elkeseredett harcban állnak egymással. A lakosság másik része mexikói. Természeténél fogva ájtatos nép. Tanulatlan s pásztora nincs, de azért ősei hitéhez ragaszkodik.

- A durangói püspöktől levelet kaptam, amelyben vikáriusát ajánlja erre az új állásra - jegyezte meg Allande.

- Eminenciás uram, bennszülött papot nevezni ki nagy baj volna; ezen a területen sohasem állták meg helyüket. Különben is ez a vikárius idős ember. Az új vikáriusnak fiatalnak, erősnek és mindenek fölött intelligensnek kell lennie. Az új vikárius csak olyan ember lehet, akinek szemében a rend szükséges és drága, mint az élete.

A spanyol bíboros féloldalról vendégére pillantott, s kávészínű szemében sárga fény villant meg.

- Szavaiból úgy látom, hogy jelöltje van s az illető francia.

- Úgy van, monsignore. Örömmel látom, hogy a francia misszionáriusokról egyformán vélekedünk.

- Valóban - mondta a bíboros könnyedén. - A franciák a legjobb hithirdetők. Spanyol pátereink jó vértanuk, de a francia jezsuiták jobb munkát végeznek. Nagy szervezők.

A bíboros most újra az öreg püspökhöz fordult.

- De püspök úr, miért nem kóstolja meg ezt a burgundit? Azért hozattam fel a pincéből ezt, hogy tüze elűzze az ön húsz kanadai telének fagyát. A nagy Huron-tó partján ilyen bort aligha szüretel.

A misszionárius mosolygott s megérintette poharát.

- Felséges ital, Eminenciás uram, kár, hogy én már elvesztettem érzékemet a bor iránt. Odafenn egy kis whisky vagy a Hudson Bay Társaság rumja jobban megteszi. De be kell vallanom, hogy Párisban ízlett a pezsgő.

- Akkor egy kis pezsgőt hozatunk.

A bíboros intett a majordomonak.

- Nagyon hidegen szereti? Mit iszik majd az új vikárius a bölények és kígyók hazájában? És mit eszik vajon?

- Hát bizony szárított bölényhúst és frijolet chilivel, örülni fog, ha vízhez jut. Nem lesz könnyű élete, Eminenciás uram. Az ország földje úgy felszívja ifjúságát és erejét, mint az esőt. Minden áldozatra késznek kell lennie, talán a vértanúságra is.

- Hol van az ön jelöltje most, püspök úr?

- Lelkipásztor az Ontario-tó partján, egyházmegyémben. Kilenc éve figyelem munkáját. Még csak harmincötéves. Egyenesen a szemináriumból került hozzánk.

- Hogy hívják?

- Jean Marie Latour.

Allande bíboros hátradőlt a székben s hosszú ujjainak hegyét egymáshoz illesztve, maga elé nézett.

- Nyilvánvaló, Ferrand páter, hogy a propaganda majdnem teljes bizonyossággal azt nevezi ki vikáriussá, akit a baltimore-i zsinat ajánl.

- Tudom, de ha Eminenciád pár sort írna a tartományi zsinatnak, érdeklődnék és célzást tenne…

- Nyomna a latban, elismerem - válaszolt mosolyogva a bíboros. - Szóval ez a Latour intelligens ember. Sokoldalú az intelligenciája? Ért például a művészethez?

- Mi szüksége volna neki arra, monsignore?

- Hallgassanak ide, uraim - mondta a háziúr. - Amíg a püspök úr megtisztel azzal, hogy megissza a pezsgőmet, elmondok egy kis történetet. Okom volt arra a kérdésre, amelyre ön az imént oly határozottan válaszolt. Valenciai szülőházamban a nagy spanyol festőktől egész sereg képünk van, amelyeket főleg dédapám gyűjtött össze. Az öreg értett a dolgokhoz s az akkori időkhöz képest gazdag is volt. El Greco-gyűjteményének, azt hiszem, egész Spanyolországban nem akad párja, öreg legény volt már dédapám, amikor egyszer beállított hozzá egy új-spanyolországi kolduló hithirdető. Az amerikai hithirdetők mindig javíthatatlan koldusok voltak, akkor is, most is, püspök úr. Ez a franciskánus olyanokat mesélt a megtért jámbor indiánokról és a küszködő missziókról, hogy levette az embert a lábáról. Mondom, ellátogatott dédapám házába és miután jó csomó pénzt, ruhaneműt, vásznat, kelyheket kicsikart tőle - elfogadott az mindent - végül arra kérte, hogy adjon neki képtárából egy képet, amellyel ott, az indiánok közt, missziós templomát feldíszítheti. Dédapám azt felelte neki, hogy jó, válasszon. Azt hitte, hogy úgyis olyan képet választ, amit ő szívesen odaad. De nem! A szakállas franciskánus a képtár egyik legjobb képét szemelte ki. El Greconak elmélkedő fiatal szent Ferencét, amelyhez egy széparcú Albuquerque herceg ült módéit. Dédapám ellenkezett. Mindenképpen próbálta meggyőzni a barátot, hogy a keresztre- feszítés vagy valami vértanúság képe sokkal mélyebben hat azokra a vörösbőrűekre. Mi értelme van indiánok közt egy majdnem nőies szépségű szent Ferencnek?

Hiába volt minden.

Elvitte a képet. Dédapám kézírásos katalógusában szent Ferenc képének száma és címe mellett ez áll: Ajándékba adtam Fray Teodociónak, Isten dicsőségére, hogy gazdagítsam Pueblo de Cia missziós templomát.

Az elveszett kincs miatt leveleztem is Durango püspökével. Megírtam neki mindent. A püspök azt válaszolta, hogy a ciai missziót rég lerombolták s berendezését széthordták. Valószínű, hogy a kép azóta elpusztult. De nem lehetetlen, hogy valami pusztuló sekrestyében vagy füstös wigwamban rejtőzik. Ha az ön francia papjának hozzáértő szeme van s vikáriusnak kerül oda, gondolhatna az én Grecómra is.

A püspök rázta a fejét. - Ezt nem tudom megígérni. Azt észrevettem, hogy Latour páternek komoly, kifinomult ízlése van, de modorában nagyon tartózkodó. Arrafelé az indiánok különben sem wig-wamban laknak, Eminenciás uram - tette hozzá a püspök szelíden.

A bíboros felvezette vendégeit a keskeny lépcsőn. A kavicsos, hosszú terasz s az oszlopos kőkorlát kék volt, mint az esthajnali tó vize. A vidék dombjai ibolyaszínben úsztak. A Bazilika mögül rózsaszín és arany hullámok lobbantak az égre.

Az egyháznagyok fel-alá sétálgattak s nézték a kelő csillagokat. Sok mindenről szó esett köztük, de kerülték a politikát, amint az veszélyes időkben célszerű is. Egyetlen szóval sem érintették a lombard háborút, amelyben a pápa oly fonák helyzetbe került. Ehelyett hosszan beszélgettek az ifjú Verdinek Velencében színre kerülő új operájáról s egy spanyol táncosnőről, aki apácaköntösbe öltözött s Andalúziában hír szerint egész sereg csodát művelt. A hithirdető a beszélgetésben nem vett részt, nem is tudta azt nagy érdeklődéssel követni. Magában azon tűnődött, vájjon oly sokáig volt-e a fronton, hogy teljesen elvesztette érzékét az okos emberek beszélgetése iránt? De mielőtt a kis társaság éjszakára szétvált volna, Allande bíboros angolul pár szót súgott hozzá:

- Szórakozottnak látszik, Ferrand páter. Tán bizony szeretné, ha visszavonnánk az új püspök ki-nevezését? Már késő. Az új püspök Jean Marie Latour lesz. Rendben van?

ELSŐ KÖNYV

AZ APOSTOLI VIKÁRIUS

1. A keresztalakú fa

1851. őszének egyik délutánján, málhás öszvérrel, egy magányos lovas poroszkált előre Közép-Új-Mexikó egyik kopár vidékén. Utat vesztett s most iránytűjével és tájékozódó képességével próbált a helyes ösvényre visszatalálni. A vidéknek nem volt semmi jellemző vonása, jobban mondva minden jellemző vonása teljesen egyforma volt. Ameddig a szem ellátott, szénaboglya nagyságú s alakú, egyhangú, vörös homokdombok sorakoztak egymás mellé. Az ember alig tudta volna elhinni, hogy a szemmel átfogható négyzetmérföldek hosszú során ennyi egyforma vörös domb legyen. Reggel óta lovon ült; negyven mérföldnyi utat tehetett meg a vörös dombok közt kanyargó keskeny ösvényen s már azt kezdte hinni, hogy sohasem lát mást. Annyira pontosan hasonlított egyik domb a másikra, mintha valami geometriai álomképben bolyongott volna. Csapott kúpok voltak ezek a dombok, inkább mexikói kemencéhez, mint szénaboglyához hasonlítottak, - igen, szakasztott olyanok voltak, mint a kemence, vörösek, mint a téglapor s kopárak teljesen. Csak egy-egy kis borókafenyő képében élt rajtuk növény. És ezek a borókafenyők is olyanok voltak, mint a kemence. Minden kúpos dombon egy kisebb kúpalakú borókafenyő állott s mindegyik épp olyan egyformán sárgászöld volt, mint ahogy egy-formán vörös a domb. Egymás hegyén-hátán, oly sűrűn nőttek ki a földből, hogy szinte belekönyököltek egymásba s egymásnak hágtak nyakára.

Száz és százszorosán ismétlődtek a vándor szemének retináján a csapott-tetejű piramisok s a forróságban úgy körülölelték, hogy a dolgok külső alakja iránt érzékeny idegzete valósággal megzavarodott.

Fantasztikus! - mormolta s becsukta szemét, hogy a mindenütt jelenlevő, tolakodó kúpok tengerétől szabaduljon.

Amint szemét újra kinyitotta, tekintete abban a pillanatban egy, a többitől különálló borókafenyőre esett. Ez nem sűrűnövésű kúp volt, hanem körülbelül tíz láb magas, meztelen, görcsös törzs. Felül két víz-szintes ágra oszlott s ott, ahol a két ág elvált, kis zöld levélcsomó díszlett rajta. Élő növény nem ábrázolhatta volna jobban a keresztet.

A vándor leszállt a lóról, zsebéből kopott, öreg könyvet vett elő s kalapját leemelve letérdelt a kereszt-forma fa tövébe.

Kecskebőr kabátja alatt a vándor fekete mellényt, nyakán papi gallért és nyakra valót viselt. Imádkozó, fiatal pap volt, ezer ember közül is rá lehetett volna ismerni nyomban. Lehajtott feje nem közönséges emberre vallott, ebben a koponyában éles ész lakott. Homloka nyílt, nemes, gondolkodó homlok volt, vonásai szépek, kissé komolyak. Ahogy keze a kabát szegett ujjából kinyúlt, látszott rajta valami sajátságosan előkelő. Minden arra mutatott, hogy ez az ember jó családból való, bátor, finom érzésű, jólelkű. Modora még a sivatagi magánosságban is úri volt. Érzett rajta valami gyöngédség, amely egyformán megnyilvánult saját maga, állatai, a térdei előtt magasló borókafenyő s imádott Istene iránt.

Vagy félóra hosszat imádkozott s mikor felállt, frissebbnek látszott. Rossz spanyol nyelven beszélgetni kezdett kancájával s megkérdezte, hogy ugye, lovacskám, nem tehetünk egyebet, akármilyen fáradtak vagyunk, mennünk kell tovább, hátha utat találunk. Csutorájában nem kotyogott víz, az állatok se ittak tegnap reggel óta. A múlt éjjel a dombok közt, szomjan várták be a reggelt. A két állat már erejének végét járta. Új erőre addig nem kaphattak, amíg vízhez nem jutnak, ennélfogva legokosabbnak látszott maradék erejükkel víz felé sietni.

Texasi, hosszú karavánútjáról a vándor már ismerte a szomjúságot. Társasága akkor napokon át pár csöpp vízen tengődött, de akkor nem szenvedett annyit, mint most. Reggel óta betegnek érezte magát, szájában láz égett és szédülés környékezte. Ahogy ezek a kúpos dombok egyre közelebb tolultak hozzá, azt kérdezte magában, vájjon hosszú útja, amely Auvergne hegyei közt kezdődött, nem itt ér-e véget? Eszébe jutott a kereszten függő Megváltó kiáltása: «Szomjúhozom!» Krisztus minden testi szenvedése közül csak ez az egy, «szomjúhozom» tört fel ajkán. A hosszú évek alatt szerzett gyakorlat erejével most kitörülte öntudatából a saját személyét s az Ur szenvedésén kezdett elmélkedni.

Kancája megbotlott és ez félbeszakította elmélkedését. A vándor jobban sajnálta két állatját, mint saját magát. Elvégre ő a társaság lelke, ő hozta szegény állatokat ebbe a végtelen kemence-sivatagba. Kissé megijedt arra a gondolatra, hogy lélekben messze elkalandozott és saját problémáján törte fejét ahelyett, hogy az utat figyelte volna. Problémája az volt, hogyan hódítsa meg püspökségét. Apostoli vikáriusi címet viselt, de nem találta vikáriatusát. Ki volt taszítva a nagyvilágba. Nyája nem kereste pásztorát.

Jean Maria Latour volt ez az utas, akit egy éve Cincinnatiban szenteltek fel Új-Mexikó apostoli vikáriusává és Agathonica püspökévé in partibus. Azóta egyre vikariátusa után járt. Cincinnatiban senkisem tudta megmondani, hogyan lehet eljutni Új-Mexikóba, ott még nem járt senki. Mióta Latour páter Amerikába került, New Yorkból vasutat építettek Cincinnatiba, de ott a vasút végétért. Új-Mexikó egy sötét világrész mélyén terült el. Az ohiói kereskedők csak két utat ismertek oda. Az egyik a St. Louis-ból Santa Fébe vezető vasút lett volna, de ez akkoriban a komancs-indiánok támadásai miatt veszélyes volt. Barátai azt tanácsolták, hogy a Mississippin menjen le New Orleansba, onnan hajón Galvestonba, aztán Texason keresztül San Antonioba s a Rio Grande völgyén végig Új-Mexikóba. Ezt az utat tette meg, de micsoda viszontagságok között!

A galvestoni kikötőben hajója zátonyra futott és elsüllyedt. Ott veszett mindene, csak könyveit tudta élete kockáztatásával megmenteni. Texason egy kereskedőkaravánnal ment végig. San Antonio köze-lében ki kellett ugrania a felbillenő vasúti kocsiból, megsérült s három hónapig feküdt egy szegény ír család zsúfolt házában, míg törött lába összeforrt.

Majdnem egy évre rá, hogy a Mississippin hajóra szállt, egy nyári alkonyaton pillantotta meg azt az ősi telepet, amely hosszú útjának végső állomása volt. A szekérsor egész nap bokros, gizgazos síkon döcögött előre, mikor a szekeresek késő délután kiabálni kezdtek, hogy amott túl van a «Villa». A síkon túl, kopár tetejű, zöld hegyek alján, melyek úgy gyűrűztek tova, mint a dühödt szélben felkorbácsolt nyílt tenger hullámai, Latour páter földhányáshoz hasonló, alacsony barna házakat vett észre.

Ennek az órának örömében a fiatal püspök nem volt egyedül. Mellette ujjongott Joseph Vaillant páter, gyermekkori barátja, aki vele együtt tette meg a hosszú zarándokutat s osztott meg vele minden veszedelmet. Együtt hajtattak be Santa Fébe, hogy meghódítsák a várost Isten dicsőségének.

*

Hogy került Latour páter ide a homokdombok közé, társtalanul, tömérdek mérföldnyire otthonától, messzire letérve az útról, amelyre nem tudott visszatalálni?

Latour páternek Santa Fébe való megérkezése után a következő történt: A mexikói papok nem voltak hajlandók elismerni püspöküknek. Ha Latour páter az ő püspökük, hol vannak iratai? Latour püspök tudta, hogy kinevezését és néhány levelet elküldték Durango püspökének, de ez a küldemény onnan, valószínűleg, nem jutott tovább. A világnak ebben az eldugott részében postai szolgálat nem működött. A durangói püspökkel való tárgyalásra a leggyorsabb és legbiztosabb mód az volt, ha maga megy el hozzá. Latour püspök tehát, miután majd egy évig utazott, míg végre Santa Fébe ért, pár héttel utóbb elhagyta a várost s lóháton egymaga útnak indult, hogy eljusson Ó-Mexikóba és vissza. Teljes háromezer mérföld.

Figyelmeztették, hogy a rio grandei útból sok út elágazik. Idegen könnyen eltéved. Az első napokban óvatos és körültekintő is volt, de utóbb, úgy látszik, könnyebben vette a dolgát s hamis ösvényre került. Mire észrevette, hogy baj van, kulacsa már üres volt s a két állat annyira ereje végét járta, hogy vissza nem lehetett velük menni. Kitartott a homokos úton, amely egyre keskenyedett, jeléül annak, hogy valahová vezet.

Egyszerre Latour atya lova viselkedésében valami változást érzett. A kanca hosszú idő óta először felemelte fejét s terhét mintha máskép osztotta volna el lábain. A málhás öszvér hasonlóképen viselkedett s mind a kettő gyorsabban poroszkált. Csak nem vizet éreznek ezek?

Elmúlt majdnem egy óra, amikor a többi százhoz teljesen hasonló két domb között a két állat egyszerre felnyerített. Alattuk, a homok hullámzó óceánjában zöld oázis virult és patak csillogott. A sivatagi ezüst-szalagot kővel is átdobhatta volna akárki. Partjai olyan zöldek voltak, hogy olyat Latour páter még sohasem látott. Ha kancájának nyaka és válla nem remegett volna, azt hitte volna, hogy a szomjúság káprázata játszik vele.

Csobogó víz, lucernások, gyapotföldek, akácos, gyönyörű kertekkel övezett kis vályogházak, fehér kecskéit a patakra terelő fiú - ez a kép tárult a fiatal püspök elé.

Pár perccel utóbb feketekendős fiatal lány jött futva eléje. Kedvesebb arcot sohasem látott. A lány kereszténymódra köszönt:

- Ave Maria Purissima, senor. Honnan kerül ide?

- Áldásom rád, leányom - válaszolt spanyolul a püspök. - Pap vagyok. Eltévesztettem az utat. Majd, hogy szomjan nem pusztultam.

- Pap? - ámuldozott a lány. - Lehetetlen. De ha jobban megnézem, mégis az. Ilyesmi még nem történt velünk. Isten meghallgatta apám imádságát. Hé, Pedro, szaladj, szólj apámnak és Salvatorénak.

2. Rejtett víz

Egy órával később az ifjú püspök a mexikói tanya nagy házában, vacsora mellett üldögélt. A tanyát, mint megtudta, jellemző néven Aqua Secrétának, Rejtett víznek nevezték. A püspökön kívül az asztal mellett ült a házigazda, egy Benito nevű öreg, ennek legidősebb fia és két unokája. Bemto özvegyember volt, háztartását Josepha nevű leánya vezette, ugyanaz, aki a víz mellett elsőnek üdvözölte a püspököt. Vacsorájuk egyszerű volt: egy fazék bab hússal, kenyér, kecsketej, friss sajt és alma.

Attól a pillanattól kezdve, hogy Latour atya a házba lépett, a fehérre meszelt vastag vályogfalak között valami békesség töltötte el lelkét. Volt ebben az egyszerű házban valami vonzó, mint abban a komoly lányban is, aki eléjük rakta az ételt s most a vendégen csüngő szemmel a fal árnyékában állt. A gyertyafény mellett üldögélő négy barnaképű férfi társaságában a püspök nagyon jól érezte magát. Modoruk barátságos, szavuk csöndes és kellemes volt. Amikor Latour atya vacsora előtt imádkozott, a férfiak letérdepeltek az asztal mellé. Az Öreg Benito megállapította, hogy csak a Boldogságos Szűz Mária téríthette le a püspököt a helyes útról és vezette ide, hogy megkeresztelje a gyermekeket és megszentelje a házasságokat. Legidősebb fia, Salvatore, egész Albuquerque-ig elment feleségért s ott is esküdött meg. De a pap húsz pesot kért az esketésért, már pedig az ép a fele volt annak, amit Salvatore bútorra meg üvegablakokra szánt. Okulva a tapasztalatokon, Salvatore öccsei és unokatestvérei bagóhiten élnek.

A püspök kérdezősködésére elmondták, hogy meg-van itt mindenük. Kecskeszőrből maguk fonják a fonalat, szövik a szőttest, maguk aratják a búzát, zabot, szedik a dohányt, szárítják télire a szilvát és barackot. Évente egyszer a fiúk elviszik a gabonát őrletni Albuquerque-be s ilyenkor vásárolják meg a kávét és a cukrot. Van méhesük s ha a cukor drága, mézet használnak helyette.

Benito öregebbik unokája félénk szemmel figyelte a vendéget. A fiú jóképű legényke volt. Fekete haja háromszögben hullott szemébe. Most szólalt meg először.

- Albuquerque-ben azt mondják, hogy most mindnyájan amerikaiak vagyunk, de ez nem igaz, ugye padre? Én nem akarok amerikai lenni. Az amerikaiak hitetlenek.

- Nem egészen, fiám. Tíz évig éltem északon, amerikaiak közt és sok jóravaló katolikust találtam közöttük.

- Amikor ellenünk harcoltak, feldúlták templomainkat s az oltár mellé kötötték be lovaikat. Most el akarják venni a vallásunkat is. De mi nem engedjük sem a vallásunkat, sem a szokásainkat.

Latour atya beszélt nekik az ohioi protestánsokról, de a két vallás nem fért a fejükbe. Csak egyetlen üdvözítő Anyaszentegyház van, a világ többi része hitetlen. Egyet megértettek, hogy a püspök nyeregkápáiban magával hozta miseruháját, az oltárkövet és a misemondáshoz szükséges szent edényeket. Holnap, mise után a püspök úr gyóntat, áldoztat, keresztel és esket.

Kissé később, imádságai végeztével, a fiatal püspök lefeküdt Benito tollas, mély ágyába s elgondolta, mennyivel máskép köszöntött be ez az este, mint gondolta. Reggel még azt hitte, hogy valahol a vadonban, borókafenyőfa alatt tölti majd az éjszakát, szomjúhozik, mint a próféta. Ehelyett most itt fekszik kényelemben, biztonságban s embertársai iránti szeretet úgy öleli körül a szívét, mint a béke. Ha Vaillant atya most itt volna, azt mondaná: «Csoda», hogy a Szűzanya, akihez a keresztforma fa alatt imádkozott, ide vezette. Latour atya is érezte, hogy ez csoda. De a derék Vaillant atya azt szerette, ha a csoda közvetlen és kézzel fogható, ha nem a természet mellett szól, hanem ellene. Ö szinte azt is meg tudta volna mondani, milyen volt a Boldogasszony köpenyének színe, amikor ott túlnan, a borókafenyők közt megfogta a püspök lovának kantárszárát s kivezette az úttalan homokdombok közül, mint ahogy az angyal vezette a szamarat az egyiptomi menekülés útján.

*

Másnap késő délután a püspök egyedül sétálgatott a patak partján s visszagondolt a délelőtt átélt eseményekre. Kora reggel Benito és lánya oltárt állított a fájdalmas Szűz szobra előtt s feldíszítette gyertyákkal, virágokkal. A misére eljött az egész tanya, kivéve Salvatore beteg feleségét. A püspök esketett, keresztelt, gyóntatott és áldoztatott egész délig. Következett a keresztelő lakoma. Előző este Jósé levágott egy gidát s most Josepha, alighogy a bérmálás szentségét felvette, sietett sógorasszonyaihoz, hogy segítsen nekik sütni-főzni. Amikor Latour atya megkérte a lányt, hogy az ő kecskeporcióját adja bors nélkül, Josepha kíváncsian kérdezte, hogy vajon Istennek tetszőbb dolog-e a kecskét bors nélkül enni. A püspök sietve felvilágosította, hogy a franciák nem igen szeretik az erős fűszert, de ő a világért se mondjon le róla.

Az ünnepi lakoma után az álmos gyermekeket aludni vitték, a férfiak pedig vidáman pipázgatva a nagy hársfák alá gyűltek. A püspök szükségét érezvén a magánynak, sétálni ment. Útközben elhaladt a szérűskert mellett, amelynek keményre taposott földjén ezek az emberek még cséphadaróval csépelték ki és szélben rostálták a búzát, akár Izrael fiai. Egyszerre éktelen bégetés és mekegés hangzott fel háta mögött. Pedró érte utói a püspököt hatalmas kecskenyájával, amely ugyancsak nem szívesen viselte el az ünnepnapi rabságot s most szaporán lépkedett a dombok alján zöldellő legelők felé.

Körülbelül egy mérföldnyire a falu fölött, vízifűznek nevezett éleslevelű fák tövében, a patak forrásához ért. Csupa ilyen fűzfa koszorúzta itt a kemence-forma dombokat. A vizet nem jelezte semmi, a homok száraz és szomjas tengeréből szinte csodaszerűen tűnt elő. Valami földalatti ér talált itt utat s tört fel a sötétből. Nyomában fű, fa, virág és emberi élet virult, házirend vert tanyát és tűzhely épült, melyekből úgy szállt az égő pinon-tuskók füstje az ég felé, mint a tömjén.

A püspök sokáig ült a forrás mellett, miközben a lemenő nap fénye elöntötte az alacsony, rózsaszínes házakat s ragyogó kerteket. Benito nagyapó tegnap nyílhegyeket, rozsdamarta pénzeket és egy nyilván spanyoleredetű kardmarkolatot mutatott neki, melyet a forrástól nem messze, a földben talált. Még mielőtt a mexikóiak idekerültek volna, ez a földdarab már régen emberi menedék volt. Ősibb volt, mint maga a történelem, hasonlóan azokhoz a francia földön látható kutakhoz, melyek fölött még római telepesek állították fel a vizek istennőinek képmását, utóbb pedig keresztény papok a keresztet. Alapjában véve ez a tanya szakasztott olyan volt, mint az ő püspöksége - kicsinyben. Száz és száz mérföldnyire sivár pusztaság, aztán egy forrás, egy tanya, ahol valamelyik jó öreg emlékezetből tanítja unokáit a katekizmusra. A hit, melyet spanyol szerzetesek plántáltak s vérükkel öntöztek, nem halt ki, csak a kertész szerszámára várt. A püspököt nem igen aggasztotta a santa-féi lázadás és a bennszülött, hatalmas öreg pap, Martinez atya, taosi plébános, a lázadás vezére, aki falujából azért jött át lovon Santa Fébe, hogy szemébe nézzen az új vikáriusnak s kikergesse a városból. A nagyfejű, dühösarcú, bivalyvállú öreg pap valósággal félelmes volt. De zsarnokságának napja már alkonyodott.

3. A püspök otthon

Karácsony napján, késő délután, a püspök íróasztala mellett ült s levelet írt. Santa Fébe való visszatérése óta nagyon felgyűlt írnivalója. De azok a sűrű sorok, amelyek fölé most merengő mosollyal hajolt, nem püspöknek mentek, hanem Franciaországba, Auvergne-ba, kis szülővárosába indult egy macskakővel kövezett, árnyas, nagy gesztenyefákkal szegélyzett, kanyargós, szürke utcába. A gesztenyefákon talán még ma, karácsony napján is búsong pár hervadt levél, vagy egyenkint pereg lefelé s akad fenn a falak hideg, zöld borostyánlevelei között.