Mikko Rimminen

Bolondóra

– etűdök bohócorra –

POLAR KÖNYVEK

epub ISBN 978-615-5866-23-4

Polar Könyvek ISSN 1418-0243

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Mikko Rimminen: Nenäpäivä (Kustannusosakeyhtiö Teos, Helsinki, 2010)

Copyright © 2010, Mikko Rimminen

All rights reserved

Hungarian translation © Yvette Jankó Szép, 2022

Kiadja a Polar Egyesület

Felelős kiadó és sorozatszerkesztő: Dériné Stark Zsófia

www.polarkonyvek.hu

polarkonyvek@gmail.com

A borítóképet Borsódy Eszter készítette

A fordítás a Finnish Literature Exchange

támogatásával készült.

Co-funded by the Creative Europe Programme of the European Union. This project has been funded with support from the European Commission. This publication reflects the views only of the author, and the Commission cannot be held responsible for any use which may be made of the information contained therein.

Az Európai Bizottság támogatást nyújtott ennek a projektnek a költségeihez. Ez a kiadvány a szerző nézeteit tükrözi, és az Európai Bizottság nem tehető felelőssé az abban foglaltak bárminemű felhasználásáért.

I

Legelőször félrehallottam, és egy pillanatra már azt hittem, hogy az ő neve szintén Irma, mire fel is kaccantottam magamban, hogy mennyi kavarodás lesz még ebből a druszaságból, de amikor aztán több is lett a soknál az előre megjósolt kavarodásból, nyilvánvalóan jobb volt így, hogy én vagyok az egyedüli Irma ebben a történetben, őt Irjának hívják, Arjáról pedig akkor még szó sem volt.

Ott ült velem szemben. A szája körül nevetőráncok, a feje körül faragott kis faliórák és körülöttünk a konyha. Ha engem kérdeznek, takaros kis létforma ez egy ember számára. Az asztalon kávé meg fonott kalács, olyan jó bolti, örökszottyos, hogy az ember önkéntelenül is belegondol, miféle méreg tartja ilyen frissen. A juharfa csomójából faragott, amőba alakú faórácskák Irja feje mögött ketyegték a magukét össze-vissza. Volt belőlük egy pár, tíz-húsz is, én pedig csak hallgattam a ketyerészésüket, néztem az őszi díszben vöröslő juharfát az udvaron, és egy pillanatra elmorfondíroztam azon, mennyi gonddal járhat ekkora óramennyiséggel egy fedél alatt élni; hogy vajon örökké állítgatni kell-e őket, összehangolni a sok tikktakkolást, és hogy felmondják-e olykor az ember idegei a szolgálatot, meg aztán mikor jut el arra a pontra, amikor azt mondja, mindegy, feladom, járjanak tőlem, ahogy a kedvük tartja.

Tulajdonképpen egész kellemes kis fészkük volt itt Keravában ezeknek a Jokipaltióéknak. Jócskán benne jártunk a délelőttben, amolyan szürkében és kissé talán szomorkásban, legalábbis egy olyan otthonülő családanya szemszögéből, amilyen Irja volt a szavaiból és más jelekből ítélve: a férje munkában, pár kilométerre, Korsóban, a Jormakka autójavítóban, a lánya felsős az általánosban, a fia az utolsó évét tapossa a gimnáziumban, mint hazafele menet feljegyeztem emlékezetből.

Azért kedves kis lakás volt. Azok a natúrfa amőbaórák, meg az a sok-sok apró díszmütyür: fatulipán, üvegelefánt, Eiffel-torony formájú konyakosüveg, tengeri kagylók és tükörsimára csiszolódott folyami kavicsok, no meg az a szobanövény-tenyészet, az igen, látszott, mennyi gonddal ápolják őket, sőt, jó eséllyel még beszélnek is hozzájuk; szóval semmi hivalkodás, hanem inkább olyan az egész, mintha azt hirdetné: nem dúskálunk mi a pénzben, de engedtessék meg a hétköznapi embernek is, hogy jól érezze magát a saját otthonában. Minden rendes volt, jó illatú, simán csak tisztaságszagú, nem szúrta az ember orrát az átható mosószerbűz, mint egyes lakásokban, ami egyébként mindig gyanús. A hely pedig épp elég tágasnak tűnt egy ekkora család számára.

Kedves volt ő is, Irja. Rögtön úgy összehangolódtunk, hogy tudtunk csendben is üldögélni, nem kellett folyton jártatni a szánkat, néztük az udvart, a tarkabarkálló fák alatt csúszkáltak-mászkáltak a gyerekek a mindenféle színű kezeslábasaikban, mint valami tengeri kígyók egy természetfilmben, aztán pedig a lehető legtermészetesebben csusszantunk vissza a beszélgetésbe: Micsoda pofák; Emlékszel még?; Hogyne emlékeznék; Azok voltak csak a szép idők; Azok bizony; Habár vissza se szeretné forgatni az ember az idő kerekét; Isten ments!; Azok a nejlonnadrágok, hogy állják a sarat; Most mondd meg; Meg; Micsoda?; Vicceltem; Áh!; Kicsit béna vicc volt; Dehogy, csak én nem értettem.

– Először halálra aggódod magad, hogy beverik a fejüket a szekrényajtóba, aztán meg azért izgulhatsz, hogy valaki más veri be a fejüket – mondta Irja. – Sosincs vége az aggódásnak.

– Nincs – tódítottam, bár bizonyára egy erőteljes bólintás is megtette volna.

A legfontosabb mégiscsak az volt, hogy akkor kérdeztünk, akkor válaszoltunk, amikor jól esett, különben pedig üldögéltünk és szürcsöltük a kávénkat. Amúgy véletlen volt az egész, eredetileg egy könnyezőpálmáért indultam Keravába, valaki épp költözködött, és osztogatta elfele a szobanövényeit, a Hakaniemi vásárcsarnok falán láttam meg a hirdetést, azt sem tudom, mért épp ott, olyan messze rakták ki, azt pedig végképp nem, hogy nekem minek kellett Keraváig cancukáznom egy ilyen cserepes zöld-ségért, de amikor ingyen van valami, nem ijedsz meg egy kis kirándulástól. A vége mindenesetre az lett, hogy rossz lépcsőházba, ha nem egyenesen rossz házba mentem be, és a gondolataimba merülten még valami ajtócsengőt is meg találtam nyomni. Jokipaltio, valahogy ez a név tűnt az igazinak, és még akkor is annak éreztem, ott, az asztalnál ülve, bár már az első csésze kávénál kiderült, hogy nem vár itt rám könnyezve semmiféle pálma.

És nem tudnám hirtelen megmondani, mi volt benne egyszeriben olyan jó, de jó volt nagyon ott üldögélni Irjával, diskurálni, fecsegni, bármicsinálni. A falra placcsantott órák is egész másképp ketyegtek most, hogy volt kivel traccspartizni, és ha már volt kivel, engem se kellett biztatni, be nem állt a szám, végül még pár kérdést is bedobtam. Tudok én, ha kell. A fiamtól is ezt hallom örökké, hogy beszélni, azt aztán tudok. Ezt szokta mondani egy perccel azelőtt, hogy kihúzza a lábát az ajtón.

Muszáj ilyenkor valami ürügyet kitalálni, ha így rátör az ember valakire, olyan nehéz elismerni, hogy hibáztunk. Így aztán hirtelen azon kaptam magam, hogy szorgosan jegyzetelek valamit a zsebnaptáram üres, hátsó lapjaira, közben pedig valami közvélemény-kutatásról motyogok, felmérésről, piacról, tudományos kutatásról meg más ilyenekről. És amikor végül azon vettem észre magam, hogy Irja, aki épp kávét töltött a kiürült csészémbe, megállt mögöttem hirtelen, és rám nézett kicsit rézsút, kíváncsian de azért barátian és nyájaspozsgásan, éreztem, hogy önti el a vörösség az arcomat, fel egészen a homlokomig. És mivel semmi jobb mentő ötletem nem támadt, megpróbáltam minden erőmmel a páraelszívó fölött lógó dísztányérra koncentrálni, amiről nemigen lehetett mást gondolni, mint hogy kimondottan azért akasztották arra a stratégiai zsírgyűjtő pontra, hogy naponta kétszer biztosan le kelljen tisztogatni. Amikor aztán nyilvánvalóvá vált, hogy ez az elterelő hadművelet sem enyhít semmit a pirulásomon, akkor visítva az ablakra mutattam hirtelen:

– Úristen, az a gyerek homokot eszik!

És hamarosan már az ajtónál szedelőzködtem, sűrűn kérve a bocsánatokat, mondván, ez az első munkanapom, és hogy a szükséges papírokat otthon felejtettem, vagy az irodában vagy tudom is én, hol.

A becsukódó ajtó is valahogy olyan kiegyensúlyozottan kattant mögöttem. A túloldalán Irja tovább iszogatta a lefőzött feketét, amitől énrám rendesen rámjött a reszketés az előbb, mégsem bírtuk otthagyni, sem én, sem ő. Különös, bűntudatos örömfelhőben lebegtem lefelé a lépcsőn, mint valami eltévedt operaházi fantom. Az első emeleti lépcsőfordulónál mertem csak megállni egy pillanatra, homlokomat az őszhűvös ablaküvegnek támasztva. Kint tarka levelek pacsmagolták a parkoló betonját.

– Minden rendben, tessék mondani? – szólalt meg egy hang hirtelen valahonnan a hátam mögül.

– Persze, hogy igen – vágtam rá még mielőtt a beszélő felé fordulhattam volna. Úgy akartam ezt mondani, hogy napsugaras derű csillanjon elő a szavaim közül, de rá kellett jönnöm, hogy a csengésük alapján inkább mogorva boszorkának tűntem. Amikor aztán, bizonyára kissé riadt tekintettel odafordítottam a fejem, először nem láttam senkit és semmit, egészen addig, ameddig lejjebb nem pillantottam. Egy tizenhárom éves forma fiú állt előttem, pattanásos és enyhén narancssárga ábrázata a szegfűszeggel tűzdelt karácsonyi narancsot juttatta eszembe. Mindent összevéve a kis emberpalánta arca és az azon ülő tekintet arról árulkodott, hogy bizonyára túl sok sárgarépát etetnek vele, illetve talán a kelleténél jobban a fejébe verték, hogy az idősebbekkel udvariasan kell viselkedni.

– Ööö... jóakkorbocsánat – kukorintotta el magát, és fürgén felszaladt a lépcsőn.

– Szép dolog, hogy a fiatalság még tudja, mi az udvariasság! – rikoltottam a fiú után feleslegesen harsányan és újra teljesen hangnemet tévesztve, majd megszeppentem a saját hangoskodásomtól. Az utolsó métereket az udvarig olyan sebesen vágtatva tettem meg, amennyire csak tőlem tellett, és közben végig ott bizsergett a kezemben, lábamban, még a fogaim között is a gyerekkori csínytevések ismerős, ujjongással és fejvesztett félelemmel vegyes pezsgése.

Az udvaron a nap alacsonyan tűzött a szemembe, és egy pillanatra teljesen elvakított. A buszmegálló felé menet kétszer kívántam jó napot, először egy fenyőfának, aztán egy emberből való ismeretlennek. Beáramlott a tüdőmbe az ősz, valahogy olyan kékesen, bugyborékolva.

Eltelt néhány piskótaszínű őszi nap, és közben nekem nemigen futotta másra, mint pár pelyhedző kis gondolatra. Biztosan így telnek a napjai a boldog embereknek, gondoltam, vagy az elégedettek napjai legalábbis, vagy a hétköznapi, normális, átlagonfelülnemreménykedőké, tudom is én. Azoké, akik úgy érzik, valamiért van értelme az életüknek.

Nem volt itt szó persze semmiféle túlcsorduló boldogságról, csak könnyűnek éreztem magam, és valahogy olyan levegős-porhanyósnak. Semmi sem tért el igazán a megszokottól. Felébredtem, elmentem a Hakaniemi csarnokba, leültem a piactéren kávézni, hazaeregéltem, főztem, ettem, lapozgattam az újságot, kimostam a szennyest, elsétáltam a madárdalos villanegyedbe, Linnunlauluba és vissza, bóbiskoltam kicsit a tévé előtt, aztán eltettem magam másnapra. Bevásárlás és kávézás közben nem nyílt túl sok alkalom diskurálni, no nem mintha annyira cseverészhetnékem lett volna, egyszerűen nem volt hozzá semmi kedvem, hogy szóba álljak másokkal, hogy próbálkozzam, hogy a kávézósátor sarkában ülve azon gondolkodjam, milyen magvas megjegyzést tehetnék a pultosnő előtt az időjárásra.

Így aztán főleg sétálgattam és üldögéltem a piactéren, szemügyre véve igazából mindent, ami csak elém tévedt: az elhaladó embereket az ezerféle csomagjaikkal, a folyton itt ténfergő piás kéregetőt, aki nap nap után az anyjához készült látogatóba, és minden szembejövőtől buszjegyre kunyerált pénzt; a behemót, tűzvörös halárust, aki maga kezdett alkudozni, ha a vevő nem kapcsolt, mi a saját, jól felfogott érdeke; aztán a kávézós hölgy lényéből sugárzó meghitt ragyogást és az orra tövében billegő méretes bibircsókot vettem szemügyre; az aszott virágárusnőt a bódéjában, aki egészen elképesztő csokorkölteményeket kötött, annak ellenére, hogy a jobb kezéről hiányzott a középső és a gyűrűsujja. Néha hosszasan belefeledkeztem a sirályok meg verebek nézegetésébe, és az önmagában érdektelen látvány meglepően sokáig le tudta kötni a figyelmemet, mint amikor valami semmitmondó autóverseny-közvetítést vagy videoklipet bámul közönyösen az ember késő éjszaka. Elég annyi, hogy ugrálnak, röpdösnek, mozognak.

Egyszer tíz egész percet sikerült eltölteni egy macskakőre tapadt, feketére taposott rágógumi látványába feledkezve, miközben az járt a fejemben, vajon hány éve vár már ott arra, hogy valaki felkapirgálja. És végül muszáj volt felvakarnom a kőről. Először a műanyag kávéskanállal kezdtem piszkálgatni, majd miután az alkalmi segédeszköz eltörött, a kulcsommal. Amikor végre sikerült felszednem a trutymót, kidobtam a kukába.

Ezután húztam is hazafelé. Már megvettem a csirkemájat, krumplim volt otthon, és mártáshoz valók is: tejszín és hagyma, más nem is igen kell a szaftos resztelt májhoz; megéhezni ugyancsak megéheztem, és meg is szomjaztam, a kávé ugye nem dobott nagyot a folyadékbevitelemen, és a sátorból is sürgősen mehetnékem támadt a rágógumiturkálós mutatvány után. Az állatkertről elnevezett öböl partján a kis földnyelv csücske irányába tartottam, azaz hazafelé, amikor hirtelen minden erő kiszaladt belőlem, és le kellett ülnöm egy padra.

A tenger olajosnak és valahogy krémszerűnek tetszett, ahogy ott tükröndözött benne az ég. Egy magányosan úszó felhőből a víz felszínén egyszer csak előbukkant egy vadkacsa, mintha az a felhőbárány buggyantotta volna a világra ezt az önnön születésének misztériuma iránt oly közömbös vízimadarat.

– Minden rendben, tessék mondani? – kérdezte ekkor valaki.

Felemeltem a tekintetem a fövenyről, amelynek szemcsés mintázataiba – mint ekkor ráébredtem – már jó ideje belevesztem, hogy ezzel tartsam távol a gondolataimat az elgyengült állapotomtól. Két túlsminkelt és alulöltözött tinilány állt előttem. A látványból a csendes tengerfelszín előterébe rajzolódó észbontó rózsaszínűség égett a retinámba leginkább.

Válaszképtelenül vergődtem egy ideig, és már-már azon voltam, hogy morgósan elálmélkodom magam a mai fiatalság gyanúsan megudvariasodott viselkedésén, de végül mégsem bírtam; időnként egyszerűen képtelen az ember a nyelvéig juttatni mindazt a tajtékot, ami az agyából előbugyborékol. Sikerült mégis felsóhajtanom és annyit mondanom, hogy persze. Szerettem volna egy köszönömöt is biggyeszteni utána, de a hangok valahogy fennakadtak a gégém tájékán.

Leültek mind a ketten a padra, oda mellém, keresztbe vetették a lábukat, és már gyöngyözött is elő belőlük a fruskaság. Az egyik valami zavaros dolgot magyarázott a másiknak egy bizonyos Maxról és még pár figuráról, akiknek teljesen felfoghatatlan beceneveik voltak: Szal nem értem; Jaj, ne már!; És találd ki, ő erre mit; Na mit?; Phú, azt bírta kinyögni, hogy milyen jók a..., tudod; Most komolyan?; Na erre én, hogy MI VAN?; Ne már!; Erre meg szétfolyt a szemfestékem; Neee!; Deee.

Én ott kuporogtam a pad végén, védekező gombolyagpozícióban, és hallgattam ezt, amíg bírtam, de hamarosan zsibbadni kezdett a fejem, és mintha valami gondolattalan köd ereszkedett volna rám. Aztán hirtelen felocsúdtam a szüntelen csárogást megszakító csendre, és feléjük fordítottam a fejem, olyan óvatosan, amennyire csak tudtam. A lányok még mindig ugyanott ültek, de most a vizet kémlelték álmodozón, mint valami öregasszonyok.

Aztán a hozzám közelebb ülő felém fordult, elmosolyodott, és rózsaszínű ajkaival három kedves, kerekded szót formált a levegőbe, mintha rágógumi-buborékok lettek volna:

– Szép időnk van.

Milyen jól nevelt fiatalok voltak ezek is, mármint ha nem csak a bolondját akarták velem járatni, vagy mondjuk ki egyenesen, ahogy főműsoridőben se restellik manapság: ha nem szívattak csupán. Törtem a fejem, hogy mi találót, sőt, esetleg egyenesen kedvesnőieset mondhatnék az időről meg a járásáról.

Annyit sikerült kinyögnöm, hogy bizony.

A lányok várakozón néztek még egy percig. Amikor aztán belátták, hogy nemigen futja többre tőlem, akkor a másik, a távolabb ülő folytatta, ugyanannál a témánál maradva:

– Még egyáltalán nem is tűnik ősziesnek.

– Nem bizony! – vágtam rá olyan gyorsan, hogy magam is meglepődtem, de aztán megint csak képtelen voltam kitalálni, mit mondhatnék még, úgyhogy a kezeimet kezdtem dörzsölgetni. A meredeken tűző, ragyogó napsütésben szinte átlátszónak tűntek, mármint a kezeim, apró, átlátszó folyadékkal teli zacskóknak, és mintha összecsomósodott erek és vékonyka csontszilánkok úszkáltak volna bennük. De a lányok kicsit se jöttek zavarba, hanem a közelebb ülő bejelentette, hogy:

– Nekünk lyukasóránk van – aztán újra olyan ábrándos formán bámult az állatkerttelen Állatkert-öböl felé. – Csodajó egy ilyen lyukasóra!

– Kicsit mintha még mindig nyár volna – mondta a másik.

Aztán átkukucskált a közelebb ülő háta mögött, a szemembe nézett, és azt kérdezte:

– Szabin tetszik lenni, vagy már nyugdíjas vagy valami ilyesmi?

Meredten bámultam a felém eső szemét. Göbös, csomós szempillafesték burjánzott körülötte, mint valami elvadult tüskebokor. A feje mögött, az öböl túloldalán egy puskagolyóvonat vánszorgott kifele a városból, és úgy nézett ki, mintha a lány jobb fülében tűnt volna el, hogy a balból újra előbukkanjon. Annyit mondtam végül:

– Nem.

– Ookéé – felelte a közelebb ülő, elnyújtva a szót, mintha gumiszalag lenne.

– Vagyis hogy igazából – tettem hozzá, mivel hirtelen az az érzésem támadt, hogy gorombán és keserűen hangzott a válaszom.

Aztán nem tudtam folytatni. Pár kínosan hosszú másodperc elteltével kénytelen voltam mégis rávenni magam a beszédre:

– Valójában én ilyen félmunkaidőszerűségben dolgozom.

– Micsoda luxus már! – csettintett a nyelvével a pad túlsó végén ülő lányocska őszinte csodálattal a hangjában. Mindketten elmosolyodtak.

Amikor aztán a sok mosolygásnak nem akart vége szakadni, kezdtem ideges lenni. Nagy odaadással és papírzörgetéssel nekifogtam kotorászni a táskámban, megtapogattam az ujjaim közt csuszingáló csirkemájas zacskót, végigbögyörésztem az erszényemet, a telefonomat és a naptáramat, majd elkezdtem kötegszám előcibálni a papírokat, és lázasan lapozgattam őket az ölemben. Kinyomtattam egy jó nagy stószt az előző napokban. Elképzelésem szerint gondterhelten ráncoltam mindehhez a homlokomat. A nyelvemmel megnedvesítettem az ujjaimat, és új lapot húztam elő, majd a lányokra pillantottam, és még mosolyognom is sikerült valamiféleképp; ők összehangoltan bólogattak, mintha dróton rángatták volna őket.

Mindenesetre megértettük egymást: fontos papírok, komoly munka. Egy csipetnyi luxus.

Folytattam a papírkapirgálást. Mellettem újrakezdődött a heves, orrhangú purpárlé. A szél kergette-zörgette a szemetet a lábunk alatt, a Kallio negyed magasából lehallatszott, amint felbőg egy tűzoltóautó, majd panaszosan elvijjog valahová messzire. A parti vendéglő teraszán hosszabbítást kapott a nyár, valami mosdatlan szájú nyelvújító részeg gajdolásba fogott. A hátunk mögött, a parti sétány melletti úton egy férfihang azt kívánta valakinek, hogy éljen boldogul, és mindezt egy kocsiajtó végérvényesnek hangzó csapódása pecsételte meg.

Kis idő múlva azonban én már semmit sem hallottam. A papírokat bámultam, és dühödten forgattam őket előre-hátra. Kellemetlen bizonyosság kezdett szétáradni a tagjaimban a mellkasomtól az ujjbegyeimig és a lábujjaim hegyéig, mintha a szívem hirtelen jéghideg benzint pumpált volna az ereimbe.

Csak most jöttem rá, mennyire zavarosak voltak a kérdéseim kint Keravában. Végül is többnyire a háztartással álltak kapcsolatban, és nyilván természetes ezzel a témával indítani, de enyhén szólva légbőlkapottnak tűntek, micsoda kérdések, Úristen, mint például, hogy eszik-e joghurtot vagy hogy hetente hányszor szaunázik, tessék, hányszor szaunázna, Irja, persze hogy egyszer, akárcsak a többi ember általában. De most, ahogy olvastam ezeket az új kérdéseket, hú, összehasonlíthatatlanul hitelesebbeknek tűntek. Hány telefonos szolgáltatóval állnak előfizetéses szerződésben az ön családtagjai? Az önök háztartásában ki dönt a tisztítóeszközök beszerzéséről? A közeli kiskereskedésben vásárol szívesebben, vagy szupermarketben? És volt, ahol több kész válaszlehetőség is meg volt adva, ami még profibb.

A végeredmény mindenesetre az volt, hogy az összes korábban feltett kérdésemet röstellni kezdtem. A fejem mintha valahogy túlmelegedett volna. És amikor felkerekedős ruhasuhogást és bizsucsilingelést hallottam a pad túlvégéről, meg valami olyasmit, hogy hát akkor viszlát, meg további szép napot, csak egy lagymatag, szórakozott biccentéssel és egy fura, torokmélyi nyikkanással sikerült válaszolnom, egy mosolykísérlettel kiegészítve, ami valószínűleg inkább valami fogcsikorgatós grimaszra emlékeztetett, mint amilyeneket a tévében látni az Amerikában a kamerák elé tévedő átlagpojácáktól. Szerintem nekik már az óvodában azt tanítják, hogy elő a fogsorral, ha fényképezés van.

Miután a lányok eltűntek valahol a bokrok mögött, visszatömködtem a papírokat a táskámba, és csak bámultam tovább az öbölcsücsök mozdulatlan vizét, amikor valahonnan a magasból belecsobbant egy fehér sirálypotyadék. Ahogy lassan szétterjedt a vízben, olyan volt, mint egy serpenyőbe ütött tojás.

A buszon befészkeltem magam egy üres ablak melletti ülésre, a táskámat az ölembe fogtam, és köré fontam a karjaimat. Öt másodperc múlva mellém zuttyant egy terebélyes nőszemély, ölében az enyémnél nagyobb csomaggal, de hasonló biztonsági fogást alkalmazva. A könyöke a bordáim közé fúródott. Ezen a tájékon nem vagyok eléggé kipárnázva.

Sofőrt cseréltek. A busz egy helyben remegett alapjáraton, ami úgy rezonált bennem, hogy minden testtájékom közül épp a homlokom kezdett el ellenállhatatlanul viszketni. Próbáltam megállni, hogy ne vakarózzak. A sofőrök még mindig heves szó- és gesztusváltásba merülten álltak a tér szélén; mindketten külföldiek voltak, vagy tán inkább külországi finneknek kellene mondani őket manapság, messze földről szakadtaknak, nem is tudom, mindenesetre más-más országból történt az a bizonyos szakadás. Amelyik indulni készült, leginkább töröknek nézett ki, az épp szolgálatba lépő pedig szomáliainak. Vége-hossza nem volt a traccspartijuknak. A téren narancssárga utcaseprő autó élesnek tűnő vízsugarakkal korbácsolta a mocskos macskaköveket. Hajtotta maga előtt a szemetet, a szemét népséget és a galambokat is.

A sofőrök végre megbeszélték a megbeszélendőket, megölelték és háton paskolták egymást. Én visszacsücsörintettem a számat alapbeállításra, előkotortam a telefonomat a táskámból, és azt nyomingáltam egy darabig, de amikor a szövegmező kezdett teljesen elsötétedni a véletlenszerű karakterek értelmetlen sűrűjétől, ráuntam az egészre, és visszatuszkoltam a szerkentyűt a táskámba.

A főúton, a Hämeentién a forgalom akadozott és valahogy mintha levegő után kapkodott volna. Az emberek tiritarka műanyag szatyrokat cipeltek. Egy ázsiai vegyesbolt előtt egy telt idomú, kendős nő babakocsit ringatott. Három már járni tudó utód keringett körülötte valami ötletes, háromágú hevederrendszerre erősítve; mindegyik gyerek más irányba húzott, de sehogy sem sikerült nekik sem rosszalkodni, sem autó alá keveredni. A következő mellékutcánál, a Munkaügyi Hivatal előtt három tűzoltóautó állt és egy csoport bámészkodó, de ennél többet nem lehetett kivenni az incidensből, mert a busz máris döcögött tovább.

Jött Sörnäinen, a kanyar, a sok sietős átszállás egyik közlekedési eszközről a másikra, és a csökönyösen álldogáló csövesek ott a terecske közepén; aztán következett Vallila, a vörös téglás Szent Pál-templom a lángszínű juharfák között, utána Kumpula jött, majd Koskela, és egyre ritkultak az épületek.

A Lahti út elején kezdtem újra előkotorni a papírokat a táskámból. Muszáj volt valamit tennem az oldalamat fúró idegen könyök ellen, nem mintha az emberi érintéstől ódzkodnék vagy ilyesmi, de most már kezdett tényleg fájni.

– Elnézést – motyogtam, miközben áttaszigáltam a tolakodó végtagot a saját térfelére, és szétterítettem az ölemben a papírokat. Az utasársam meg se mukkant, de mosolyogni mosolygott. Visszabazsalyogtam magam is, és elkezdtem tanulmányozni Irja válaszait. Átvezettem őket a gépre még otthon, mert a naptáramba firkált krikszkrakszokból egy idő után már semmit se értettem volna. Ezekből az egyszerű, hétköznapi információkból végül is kirajzolódott a válaszok mögött rejlő ember, még ha nem is mond senkiről túl sokat az, hogy szivacskendővel vagy moppal törli-e fel az áfonyaszószt vagy macskapisit a padlóról, viszont így már egész profin kezdtek kinézni, a lapok mármint, első oldalon az ügyfél címével és telefonszámával, amiket a netről sikerült összehalászni, legalább végre valami hasznát vettem annak az intermihasznaságnak, nem mintha olyan mittudoménmilyen makacsul ellene volnék, csak hát, valljuk be, nincs magányosabb hely az egész földkerekségen annál a világnak nevezett hálónál, mármint az interneccnél, ahogy a fiam hívja. Kétségtelen, hogy az emberiség még soha nem tudott ennyi magányosságot ilyen kicsi helyre beszuszakolni.

Ilyenek jártak a fejembem ott, a buszon ülve, és azon is elgondolkodtam, hogy tulajdonképp kinek magyarázok meg akadémiaiszékfoglalok én itt magamban, és minek. Odakint tarka csíkokban süvített el mellettünk az ősz, odabent a buszban tüsszögés, ásítozás, telefonba sutyorgás és üvöltözés vett körül.

Nyújtózkodtam egyet, már amennyire a teltkarcsú utastársamtól tudtam, majd a hűvös ablaknak támasztottam a homlokomat, és hagytam, hogy a fejem csak úgy elbóduljon a zümmögésben.

Aztán, valahogy meglepően gyorsan, már ott is termettem Keravában. Kiléptem az időközben valamikor eleredt szitálásba, amit a busz ablakán át nem is lehetett észrevenni, és azon tűnődtem, hogy mi a jó Isten csodáját keresek én itt. Álldogáltam egy pillanatig a buszmegálló járdaszigetén, annak a térnek látszó valaminek a közepén. Buszok és fóliázott, ernyős emberkék húztak el mellettem. Úgy tűnt, mindenki valami terhet cipel, még azok is, akiknek nem volt egyértelműen körülhatárolható csomagjuk. Elindultam. Az állomás környékén sok volt a vörös téglafal és régi épület, de a táj gyorsan változott, és elismerem ugyan, hogy Hakaniemi, ahol én lakom, az sem feltétlenül a legszórakoztatóbb hely a világon, de Kerava, legalábbis ez a része, bízvást állíthatom, hogy kissé, hogy is mondjam, lehangoló. Az esőben csendesen szürkülő beton, az üzletek üvegfelületei és a mindenre kiterjedő, általános laposság valahogy úgy elszomorított. Muszáj volt Irjára gondolnom. Jól érzi ő itt magát?

Kivánszorogtam a központból. A házak eleinte egyre alacsonyabbak lettek, de aztán újra nődögélni kezdtek. Itt még jobban elázott minden. Az úttesten patakokban folyt a víz, és az autókerekek surrogása elfedte a motorzúgást. Széldzsekik, nordikvóking-botok, kutyák, mopedek jöttek szembe. Csak egy aszott külsejű veterán kocogó neonsárga sapkája ébresztett rá, hogy fekete felhő ereszkedett a tájra. Az a fejfedő mintha mindent megvilágított volna tíz méteres körzetben.

Hamarosan már a ház melletti ligetecskében jártam. A sárga és narancsszínű levelek úgy ragyogtak, mintha valaki áramot vezetett volna beléjük, vagy valami, minek is hívják, szálfényt vagy fényszálat. Megálltam egy magas, egyenes szálfenyő tövében, és néztem az udvar túloldalán a szürke, kissé búval bélelt háztömböt. A nedves fakéreg szaga a lehullott levelekből elszálló élettel és valami megfoghatatlan erjedéssel keveredett. A lábam kezdett fázni, és remegett az egész testem, a házban valakinél nyitva volt az ablak, gyereksírás hallatszott, egy felnőtt nő szitkozódása és a porszívó hörgése. Egy szélfuvallat csapott az arcomba valamerről, körém kanyarítva egy kis karéjnyi ételillatot, és a nyakamba szakasztva a fáról egy adag kövér, jéghideg vízcseppet. Muszáj volt megmozdulnom.

Átvágtam az udvaron, majd a parkolón, és már a ház mögött jártam, a konyha oldalán. Ekkor jöttem rá, olyan határozottan lépkedek, hogy az már biztos túlzásnak tűnik, és az egész nyargalásnak nyilván semmi értelme nem volt, hiszen minél gyorsabban haladtam, annál közelebb jártam Irja lépcsőházának ajtajához. A D volt az, még nyitva találtam. A következő húsz-harminc méteren forgathattam ugyan a fejemben mindenféle kerek, sőt körkörös, saját farkába harapó gondolatot, de legfelül mégiscsak valami olyasmi lebegett, hogy mi lesz most, nem állíthatok oda, bizonyára otthon van már a családja, mit mondhatnék nekik, mégis mit; de mindhiába lamentáltam, annyiban maradtam, a lábam pedig egyre sebesebb léptekkel vitt előre. Egyszeriben az ajtónál találtam magam, és beslisszoltam a lépcsőházba.

Nehéz lett volna visszafordulni, ugyanakkor ezen a ponton muszáj volt azon is elgondolkodnom, hogy tulajdonképp miért is kellett volna egyáltalán visszafordulnom. Egy pontosító kérdés, gondoltam, egyetlenegy, feltehetem az ajtóban, mármint a kérdést, de melyiket, mert persze volt belőlük kinyomtatva épp elég, de talán fel kéne tudni tenni egy nyomorult kérdésecskét puskázás nélkül is. Csakhogy éppen ekkor, amikor az eszemnek vágnia kellett volna, mint a borotva, a gondolataim állóvizébe csak mindenféle lassú, ragacsos és homályos toccsant, köztük néhány fogantatása pillanatában elvetélt kérdéssel: hogy inkább tévézni szeret-e vagy rádiózni, hogy karácsonyozós típus-e, hogy hány ujjat lát a saját vagy mások kezén, hogy szereti-e a csirkemájat, én is, elnézést, a fránya papírok összekeveredtek. És így tovább, és így tovább, és így hirtelen már azon kaptam magam, hogy a harmadik emeleten járok, és az ajtót bámulom, meg a családnevet a levélnyíláson: Jokipaltio, micsoda név, valahogy olyan előkelő és természetes, mint a folyópart hűvöse. Ezt mondanám neki.

És épp amikor arra jutottam, hogy talán mégsem olyan jó ötlet ezzel indítani, hogy csupán azért kolbászoltam el újra ebbe az álmatag porfészekbe, mert a család nevét olyan lenyűgözőnek találom, nahát, pont amikor idáig értem a gondolataimban, az ajtó túloldaláról suhogás és zörgés ütötte meg a fülemet, meg mindenféle tevés-vevés hangja, és főleg jövésé kifele a lépcsőházba, oda, ahol én pillanatnyilag tetőtől talpig bénultan álltam. Aztán először egy kamaszlány nazális sziája hallatszott, majd egy másik szia és erre végül Irja tiszta, erős, ellentmondást nem tűrő hangján annyi, hogy:

– Tízre itthon, igen?

Persze eliszkolhattam volna a lépcső irányába, és egyszerűen eltűnhettem volna a helyszínről, de a gondolataim egy pillanat alatt valamiféle ködös katyvasszá zavarosodtak. Így aztán csak imbolyogtam ott egy helyben, földbe gyökerezett lábbal, próbáltam valahogy elmozdulni, átestem a lábamon, nekipuffantam a szomszéd ajtajának, és közben véletlenül megnyomtam a csengőt. Ugyanakkor néma segélykiáltásokat küldtem szerteszét minden lehetséges irányba, hogy bárcsak kinyílna egy ajtó, még mielőtt Jokipaltióéké feltárul mögöttem.

Közben máris csikordult a rettegett ajtó a hátam mögött, akkora eltökéltséggel, no meg sietség és hév keverékével, amekkorával csak egy tizenéves embergyerek bír elszabadulni estére otthonról. De aztán túl sok minden történt egyidőben: ugyanabban a pillanatban, amikor hallottam leviharzani a lépcsőn a két sutyorgó lányt, megütötte a fülemet a nyitott ajtón keresztül kiszűrődő, sportcsatornás főcímcsinnadratta, amit túlordítva felcsattant egy férfihang, és a szavakat nem tudtam ugyan kivenni, de a parancsoló hangnem több volt, mint egyértelmű; viszont ekkor már ott az orrom előtt kezdett el óvatosan zörögni a zárban a kulcs, utána pedig meglepően gyorsan nyílt is az ajtó, és én rögtön benyomakodtam az alig résnyi nyílásocskán.

Mielőtt még az idegen előszobában, egy némiképp ledöbbent szőkeség karjaiban magamhoz tértem volna, hallottam, ahogy a könnyű léptek végigpattognak a lépcsőkön, mint az elgurult üveggolyók. Aztán legfőbb ideje volt, hogy magyarázatot adjak a viselkedésemre.

Kibontakoztam a nő karjaiból, és hátraléptem kettőt. Most már tökéletesen láttam az alakját magam előtt, de nem tudtam a szemébe nézni, úgy szégyelltem magam, ezért aztán inkább elnéztem mellette, be az előszobába, amiből csak annyit érzékeltem így elsőre, hogy keskeny volt és más, mint a szomszédban, a padlót viszont ugyanolyan szürke linóleum borította, mint a fal túloldalán, a linóleumot pedig hosszú, keskeny, fekete-piros kockás szőnyeg. Az előszobába csak a lépcsőházból és a lakás belsejéből szűrődött be némi fény. A ruhaakasztón szép sorban lógtak a kabátok, egy kivételével mind sötét színűek, az egyetlen fehér, félhosszú viharkabát pedig úgy fityegett ott a sötét mélyedésben, mint magányos fog egy kitátott szájban.

– Sajnálom – nyögtem ki zihálva.

– Nem tesz semmit – mondta a nő kiegyensúlyozott hangon.

Ő gyorsan magához tért az ijedségből, ahogy, nem is tudom, a fiatal anyák szoktak például. Bármit képesek elviselni, fő, hogy a gyereket ne fenyegesse veszély.

– Ki az? – szólt ki egy férfihang valahonnan a lakás mélyéről.

– Hát, őszintén be kell vallanom, hogy sejtelmem sincs – mondta a nő, és rám függesztette rezzenéstelen tekintetét.

Egyáltalán nem ellenségesen nézett rám az a fekete szempár, csak úgy, mint amikor az, akihez tartozik, tisztában van vele, hol a helye a világban. Nem féltem tőle. Valójában az egész csetlés-botlás után egyszeriben irracionális nyugalom fogott el. Ugyan mitől kellett volna most még ijedeznem? Csak egy betolakodó voltam, akit vagy behívnak, vagy kirúgnak nagy ívben. Valójában nem volt semmi vesztenivalóm.

– Irma volnék – mondtam csendesen.

– Ki az? – kérdezte újra a férfi bentről.

– Csak Irma az! – bődültem el, majd kissé ijedten néztem a nőre, amikor rájöttem, milyen hangos voltam. – A Háztartásmonitortól. A közvélemény-kutató központtól. Elnézést!

Röviden elmagyaráztam, mi járatban vagyok. Fogyasztói felmérés. Fogyasztási szokások. Feleletválasztós kérdések, ügyféltulajdon, fővároskörnyéki területek. Kivert a víz, de meglepően jól ment minden. Valahol bent a lakásban mintha forró serpenyőbe sercent volna valami. És nem is tudom, hogyan és miért, de én különösebb invitálásra már nem is várva, sűrű bocsánatkérések közepette elkezdtem lerángatni a bokacsizmámat.

– Elnézést, hogy ilyen késő este rontok be békés állampolgárok otthonába, nagyon sajnálom, de mivel az átlag munkásember nyilván többnyire napközben dolgozik, nekünk bizony bele-belenyúlik a műszak a késő estébe is, mivel minden nap végezni kell bizonyos számú ügyféllel – Úristen, de borzalmasan hangzott, hogy is jött a számra ilyesmi, de azért mondtam tovább a magamét felbátorodva, mintha mi sem történt volna, hogy egy kicsit nehéz napom volt, hiába jártam, sehol senki, és erre még a küszöbbe is belebotlottam, ezt is minek, de a szám csak járt tovább, mintha szófosás jött volna rám. És amikor szegény nő aztán beterelt a konyhába, kicsit úgy, mintha attól félt volna, bármelyik pillanatban holtan terülhetek el, csak azon járt az agyam, hogy ugye nem mondtam ki hangosan, amit utoljára gondoltam?

Közben már a konyhában voltunk, ahol egy férfi fogadott. Valami sistergőset kavargatott egy nagy wokban, és olyan spontán konyhalazaság áradt belőle, amilyen csak a férfiakból tud. Csípőből tekerte a fakanalat is. Egy nő bezzeg egyenes derékkal, komoly arccal áll neki főzni.

– Jó estét – mondta.

Biccentettem, és hasonlóképpen jó estét kívántam magam is.

Amúgy teljesen hétköznapi kinézetű férfiember volt, bár egészséges forma és jó kiállású, sőt, talán megkockáztatnám, hogy egyenesen adott magára; a szeme is úgy állt, mint annak, aki tudja, mit csinál, bár semmi keménység vagy ne adj’ Isten rosszindulat nem volt benne.

– Szóval Irma. Irmát mondott, igaz?

– Igen, Irma valami felméréses dolgot végez.

– Oké – mondta a férfi, és egy pillanatra azt hittem, hogy ki fog dobni. Aztán csak a neje kezébe nyomta hirtelen a fakanalat, és olvatag mackósajtmosollyal, enyhén reklámízű hangon azt mondta:

– Vigyáznál erre egy pillanatra? Megyek, megnézem, nem ébredt-e fel Alma-Ariella.

A nő szinte röptében kapta el a fakanalat, és már kavargatta is tovább a vacsorát. Engem amolyan szívély-erélyesen az asztalhoz ültetett. Elhelyezkedtem, és hirtelen valami ellenállhatatlan derű vett erőt rajtam ezeknek a magabiztos lényeknek a jóindulatától, és már-már megkérdeztem, hogy valami családi ok áll-e a kislány keresztnév-kombinációja mögött, mert nehéz elhinni, hogy bármelyikük szándékosan keserítette volna meg a gyermekük életét egy olyan névvel, ami egyszerre tűnik egészség- és tisztaságmániásnak. Szerencsére tartottam a számat. Csak ültem ott, kezemet illedelmesen az asztal szélén nyugtatva, mosolyra szétszaladó ajkaimat összeharapva, és néztem az udvart.

Ugyanaz a fenyők szegélyezte placc látszott innen is, mint a szomszédék ablakából. Ekkor ő, a nő, azt mondta, hogy a neve Mari, és elnézést kért, amiért korábban elfelejtett bemutatkozni. Azt feleltem, hogy az ismeretségünk nem indult épp a bevett illemszabályoknak megfelelően, semmiféle etikett szerint. Erre ő még hozzátette, hogy a vezetéknevét bizonyára sikerült leolvasnom az ajtóról, már amennyiben nem szerepel eleve valamelyik listámon. Nem mondtam semmit, de amikor kavargatás közben rám pillantott, cinkos huncutsággal megforgattam a szemem, és csendben azt reméltem, hogy nem tűnök totál agyalágyultnak. Próbáltam valamiféle emlékképet előhívni az ajtóról az agyam sötétkamrájában. Mást nem sikerült felidéznem, csak hogy Mekkonen, de azt reméltem, tévedek, és nem sújtja nemzedékek óta ilyen nevekben materializálódó átok a család női ágát. Szegény gyerek, akinek már az anyját is úgy hívják, mint a lakástextíliák finn királynőjét.

– Nahát akkor – sóhajtott fel eztán Mari Hátha-Mégsem-Mekkonen, én pedig nem igazán értettem, hogy mire mondja, de pont jókor szakította meg a gondolataim elvetemült burjánzását, mert kínomban már majdnem elnevettem magam.

Körbejárattam a tekintetem. A helyiség Irja konyhájának térbeli tükörképe volt, de semmi más hasonlóságot nem sikerült felfedeznem köztük. Itt szinte minden szürke volt, vagy fekete vagy acélszínű, itt-ott egy kis pirossal megszakítva; visszafogott és stílusos, minden mindennel összehangolva. Hacsak az ennyire kifinomult stílusszigor nem tekinthető mértéktelenségnek, akkor az egyetlen valódi túlkapás egy hatalmas, acélkeretes falióra volt. Az átmérője lehetett vagy másfél méter, és majdnem az egész felületet kitöltötte az udvar felé eső fal és a fényesszürke konyhaszekrény között. Hirtelen rádöbbentem, hogy pont ugyanennek a falnak a túloldalán ketyerésztek Irja fa amőbaórái a maguk széttartó időszámítása szerint. Ez az óriás faliketyegő egyben lenyelhette volna valamennyit.

Akkor ocsúdtam újra a valóságra, amikor a férfi visszatért.

– Na, én meg Jaanis volnék – mondta, ahogy fürgén belépett az ajtón, és felém nyújtotta a kezét.

Erőteljes volt a szorítása. Aztán valósággal felszökkent a konyha közepén elhelyezett kis kerek buklészőnyegre, mint valami minimalista dobogóra, és onnan folytatta:

– Tehát lennének, ugye, valami kérdései.

Kérdőjel nélkül mondta ugyan, de a mondatban bujkált mégis valami barátságos kérdő árnyalat, mintha tompítani akarta volna az állító formában potenciálisan benne rejlő nyerseséget. Azt válaszoltam bevezetésképp, hogy a magamfajta szerény földi halandót igazán nem szükséges magázni, mindeközben pedig sikerült máris olyan, a tárgyra nem tartozó kérdések irányába elkalandoznom gondolatban, hogy a falon túli Irjával vajon rögtön összetegeződtünk-e. Nem emlékeztem. Mindkét lehetőség mellett szólt valami: a tegeződés természetesen bensőségesebb, barátibb lett volna, de a magázásban viszont van valami régimódi és megnyugtató.

Nem volt mód azonban jobban belebonyolódni a témába, mert Mari azt kérdezte a tűzhely mellől, valahonnan a rozsdamentes acél páraelszívó árnyékából, anélkül, hogy elfordította volna a fejét:

– Tényleg, és kapunk ezért valamit?

Felemeltem a tekintetem az ölemben heverő táskámról és a szájából kikandikáló ánégyes lapok sarkairól. Másra nem voltam képes, csak rámeredtem a nőre, aki most szintén felém fordult, rám szegezve azokat a vallatófénynek beillő szemeit. A fejem valahogy mintha viszketett volna belülről, sistergés és apró pukkanások hallatszottak.

– Nem azért kérdem, mintha... – tette hozzá. – Csak kíváncsiságból.

Én még mindig nem bírtam kinyögni egy szót sem. A faliórára pillantottam, a másodpercmutató olajozottan keringett körbe-körbe, zökkenés nélkül, rendíthetetlenül. Elátkoztam magam, a bambaságomat, meggondolatlanságomat, fafejűségemet, sőt véglénységemet, ó, én amőba. Leginkább mégis az villogott vészjelzőként az agyamban, hogy: hozzánemértés. A bőrömön éreztem, hogy mindketten engem néznek. Olyan érzés volt, mintha hangyabolyba bújtam volna ruha helyett.

– Hehe, peerszeee, teeermészeteseen – nyögtem ki eszetlen eszperente tájszólásban, ugyanakkor olyan gépiesen és zavartan, hogy úgy hangozhatott, mintha valami meghibásodott robot vartyogna. – Teeermészetesen a díjazásunk, ebben a, ennél a felmérésnél, azazhogy igazából ajándékról van szó, amit, igen-igen, ajándék, adózási okokból kifolyólag, mivelhogy pénzt, hogy is mondjam, nem lehet ilyesmire, szóval jobb ez így, mindkét fél szempontjából, hogy ajándék. Egy díj!

Vettem egy nagy levegőt és folytattam:

– Itt most természeteseeen csak annyi a gond, hogyööö mivel én még csak, szóval hogy úgy mondjam, feltérképezni próbálom azööö szóval a felmérésben részt vevők csoportját, ésööö szóval előzetes adatgyűjtést és ilyesmit végzünk, ami azt jelenti, hogy a tényleges interjúra csak akkor kerül sor, amikor, szóval később. Célcsoport. A cél a célcsoport. Meg kell találnunk, ugye.

Egyre nehezebben ment a beszéd, mert a harmadik szóval után azon kezdtem gondolkodni, hogy vajon egyáltalán hányszor lehet egymás után szóvalozni, ha az ember meggyőző benyomást próbál kelteni, így aztán Mari szavai nyomtalanul elszálltak a fülem mellett, amikor párhuzamosan belekezdett a mondókájába valami olyasmiről, hogy valójában nincs is szükségük semmire.

– Meglepetésajándék lesz – kurjantottam végül büszkén és kicsit eszelős eréllyel.

– Nem, tényleg nem arról van szó, hogy bármit is várnánk – erősítette meg a férj, öhm, hogy is hívják, jaa, Jaanis. – Jól esik néha csak úgy elbeszélgetni valakivel. Nem sok alkalma van az embernek mostanság társaságba járni így, hogy a gyerek meg minden, könnyen megesik, hogy nincs kivel igazán szót váltani.

– Pedig önöknek itt van ráadásul egy karnyújtásnyira ez a rendkívül barátságos szomszédjuk is! – szaladt ki a számon, még mielőtt a józan belátás észhez téríthetett volna. Rögtön neki is fogtam hát magyarázkodni, a szomszédban tett látogatásommal kapcsolatban, hogy az egy másik felmérés volt persze, de ismerjük egymást, úgy értem, a hölgyet, kedves, nagyszerű ember, igazán tüneményes. A házastársak enyhe zavarban néztek egymásra.

– Nem igazán tartjuk a kapcsolatot – közölte a férfi kifejezéstelen hangon. – Köszönünk egymásnak, ennyi.

– Kár – mondtam én erre, és komolyan gondoltam.

– Igen-igen, megpróbálhatnánk – mondta Mari, egyenes derékkal leemelte a serpenyőt a tűzhelyről és félretette, majd lehuppant ő is az asztal mellé. A férje követte a példáját.

Valahogy úgy alakult, hogy valami furcsa, fátyolszerű egyetértés terült fölénk a konyhában, az asztal körül együtt töltött, hátralévő néhány rövid percben. A másodpercmutató úgy kúszott előre, mintha a súlytalan űrben siklott volna, bent a szobában a gyerek nyüszögött picit álmában, de leginkább elégedettnek tűnt. A szomszédból mosogatás hangjai szűrődtek át, és az udvar juharfáinak nedves levelein több televízió fénye is visszatükröződött. A rizs főtt, a wok pihent, elkezdtek engem is kínálni, de szabadkoztam; olyan érzésem támadt, hogy jobb lesz, ha hagyom őket enni, és indulok, amíg szélcsend van, hogy úgy mondjam, azaz még mielőtt valami rosszul sülne el újra. Rákérdeztem a címükre, munkahelyükre, életkorukra és egyéb apró-cseprő információkra, aztán megígértem, hogy mihamarabb visszatérünk a dologra, és szedelőzködni kezdtem. Hálálkodtam még egy sort, elnézést kértem a zavarásért és minden kellemetlenségért, dicsértem a takaros kis lakásukat, amiből csak a konyhát láttam, jó éjszakát, szép álmokat kívántam, és biztosítottam őket arról, hogy egyedül is kitalálok. Nem voltak a sarkamban az előszobában, az ajtót is kinyithattam szépen magam, és mielőtt kisurrantam volna a lépcsőházba, még annyit suttogtam el, amennyire hangosan csak mertem, hogy:

– Amúgy pompás kis meglepetésajándék!

Ajtócsukódás közben még láttam, ahogy a házastársak ott állnak egymás mellett az előszoba ajtajában, egymásra pillantanak, és elmosolyodnak. Abban a pillanatban valahogy azt éreztem, hogy egy cseppnyi csúfondárosság sincs a mosolyukban.

Úgy tűnt, hajnalodik, mire hazaértem, pedig még csak nyolc óra körül járt az idő. Képtelen voltam felidézni, mikor éreztem utoljára ilyen kimerültnek magam. Kedvem támadt úgy elkönyvelni a dolgot, hogy fáradt vagyok, de boldog, nem úgy, mint az élsportolók vagy a születésnaposok, hanem inkább valahogy a munkanapját túlélő egyszerű ember módjára.

Tizenkét órát aludtam egyhuzamban. Ébredéskor minden olyan nyirkos-nyálkásnak tűnt. A belső udvarban a napsugár már a szemközti falon járt, és amikor a mérnöknét láttam megjelenni az ablakában, gyorsan a függöny mögé bújtam. Szégyelltem, hogy még hálóingben lődörgök ilyenkor. Eszembe jutott, hogy ideje volna ellátogatnom hozzá, a hajam szinte recsegett-ropogott, és a színe is kifakult már. Amolyan házifodrászatszerűséget vitt, ő, a mérnökné, bár volt neki valaha saját szalonja is a sarkon, de talán a férje hazarendelte tartalékos szolgálatra, ki tudja, aki kíváncsi, járjon utána. Olcsón dolgozott, és egész ügyesen, csak valami olyan minősíthetetlen stílusban szidta a tisztviselőket, a kommunistákat és minden rendű, rangú paprikajancsikat, hogy néha arra gondoltam, mennyivel jobb volna beülni az első utamba kerülő fodrászatba valami idegen kezei közé.

Főztem egy kávét. Belelapoztam az újságba. Nem akadt meg semmi olyanon a szemem, amit végig bírtam volna olvasni. A lepedőnyi lapok csak slattyantak jobbról balra, mint holmi recsegő, halott szárnyak, és porörvényeket kavartak a levegőben. Soha nem lehet megszabadulni tőle, mármint a portól, csak törlöd és törlöd, és mégis mindig visszaszállingózik valahonnan, mintha mi sem történt volna. Valami rossz érzés vett erőt rajtam. Olyan volt, mintha a nap egyik fele jóvátehetetlenül tönkrement volna. És kicsit sem javított a hangulatomon az átlátszó zacskóban a konyhapulton heverő tegnapi, megboldogult csirkemájkupac.

Arra gondoltam, takarítani fogok. Gondolni gondoltam persze sokminden másra is, de lehet, hogy arról tanácsosabb diplomatikusan hallgatni, ahogy a fiam szokta mondani. Ehelyett vécére és zuhanyozni mentem, amiről nyilván szintén tanácsosabb hallgatni, majd visszatelepedtem az asztalhoz, és amolyan lazakesernyésen arra gondoltam, hogy ülök most itt kicsit, és végiggondolom az életemet. Aztán egy pillanatra még el is csodálkoztam, hogy ugyan honnan tolul elő most hirtelen ez a mélységes drámaiság.

Csak ültem ott, néztem körbe-körbe, nem volt sok látnivaló: egy padlódeszka híján harminc négyzetméternyi lakóterület; de hát mekkora űrre van szüksége az ember fiának maga körül? Hát az milyen lenne, ha egyedül kellene élni valami hatalmas családi házban, mindig rettegve, félve a csendektől, félve a hangoktól, mikor a csöndtől, mikor a hangoktól, a víz szörcsögésétől a csövekben, a szél sivításától a sarkokban, a vihar utáni csendtől, egy ág kaparászásától a falon, az ágkaparászás utáni némaságtól. Álmatlan éjszakákon szobáról szobára botorkálni, megbizonyosodni róla, hogy nincs ott senki, és akkor újra elégedetten fellélegezni egy pillanatra. Majd felsóhajtani, mert nincs ott senki.

Meg is bolondulnék. Harminc négyzetméter, na jó, picivel kevesebb, épp elég egy embernek. Ráadásul a sajátod, aha, ennyi maradt neked. De ablakból van két szép nagy, sarokszoba, két irány, két szemközti fal.

Ültem ott tovább konokul. Minden a helyén, és ez így jó. Olyan kevés volt a hely, hogy az edények, serpenyők, merőkanalak, habverők és egyebek, hja, hogy miféle egyebek, hát, fakanalak, lapátkák, kések, kefék, fokhagymanyomó, reszelő, lyukas rákkés, ez is mit keres itt egyedül, na mindegy, hol is hagytuk abba, ja, a listánál, a botmixert kifelejtettem, és még csak aztán jön az, hogy eleve mért is kellett ezeket a bizgentyűket mind felsorolni? A lényeg úgyis az, hogy mind ki vannak oda biggyesztve a falra, mert nem jutott nekik hely a szekrényben. De egész jól mutattak így, ahogy ott lógtak, kiállítva, praktikusan, szükségesen, létezőn. Még nem haltunk meg.

Az óra csendült egyet, egy olyan kis felhúzható ingaóra, amin nehéz volt felfedezni bármi más különlegeset vagy feltűnően díszeset a fenyőtoboz formájú súlyokon kívül. Már dél felé járt az idő. Egy pillanatra eszembe jutottak Irja faliórácskái és Mekkonenék gigantikus időmérő szörnyetege; hogy az a legfeljebb húsz centi vastag fal választja csak el egymástól ezt a két ennyire különböző felfogást a szépségről, és nyilván az időről meg a világról is. Mindenféle más is eszembe jutott, folyton odatolakodtak ezek a fejembe, ezek a gondolatok, de ahogy jöttek, el is mentek, felszívódtak, akárcsak a kárpittisztító hab foszlányai a porszívóban: nedvesen és foszlós-bolyhosan préselődtek elő, aztán szikkadt szottyadékká száradtak, és felszippantódtak. Ekkor, még mielőtt mélyebbre tévedtem volna a különféle háztartási vegyszerek rejtélyes világába, megcsörrent a telefon. A fiam volt az.

– Végre! – sóhajtotta.

– Mi végre? – kérdeztem.

Volt valami fura gikszer a telefonnal, visszahallottam a saját hangomat a kagylóból egy fél másodperces eltolódással. Fémesen csengett és mogorván, mintha valaki cinkvödörrel a fején zsörtölődne.

– Annyit próbáltalak hívni – mondta.

– Erre csak annyit tudok mondani, hogy dehogyis próbáltál.

– De igenis próbáltalak – erősködött a gyerek, és olyan volt a hangja, mint egy megbántott… na igen, gyereknek. Kisgyereknek.

– Nem is – kontráztam, és közben magam sem értettem, miért játszom itt minden ok nélkül a hárpiát.

Kinéztem az udvarra, a gondnok úgy feszített ott a kis fátlan udvar közepén az öltönyében, csípőre tett kézzel, mintha a birtokán tekintene körbe. Amikor aztán valamilyen különös okból felemelte a kerek okulárés úriember-ábrázatát, és egyenesen a szemem közé nézett, ösztönösen lekuporodtam, én hülye hülye hülye, biztos, hogy látta. Muszáj volt ezt csinálni, muszáj?

– Halló – kiabált a fiam a kagylóból. – Hallasz?

– Most le kell tennem – suttogtam.

Erre faggatózni kezdett, hogy mit suttogok. Nem tudtam mit modani, hisz magam is kíváncsi lettem volna a magyarázatra. Megköszörültem a torkom, próbáltam életet és zengzetet lehelni a hangszálaimba, és végül azt mondtam:

– Egy barátnőm jön látogatóba.

Újra hallottam a telefonban a saját hangomat, ugyanakkor egy teljesen idegen, visszhangzó és recsegő második szólamát is, alig-alig észrevehető lemaradással.

– Na szervusz – mondtam.

Erre ő is egy kicsit már idegenül csengő hangon válaszolta:

– Hát szervusz.

Aztán egy pillanatra elhallgatott, majd folytatta:

– Még mindig ott vagy? Hallom a szuszogást.

– Itt vagyok – mondtam.

Muszáj volt bevallanom, hogy továbbra is ott ámolyogtam a vonalban, kicsit mintha eléberszenderedtem volna.

– Szerettem volna valamit megbeszélni. De majd legközelebb.

– Szia-szia – suttogtam, majd elrántottam a telefont a fülemtől, és a hüvelykujjamat a piros kagyló képére szorítottam. Valahogy mégis másvalami nyomódott meg, és kis ideig hangos zörömbölés hallatszott a telefonból, sőt egyenesen csattogás. Talán ő is hasonló nehézségekkel küszködött. Végül aztán csend lett. Néztem a készüléket, a fény lassan elhalványult a képernyőjén. Aztán megint kikukkantottam az udvarra, ahol egy sokszínű cédulákkal felszerelkezett, korán kopaszodó figura kóválygott, és cibálta a lépcsőházak bezárt kapuit. Úgy tűnt, hogy életében nem lépett még be magabiztosan ajtón. Isten követségében járhatott a megjelenéséből ítélve. Valahogy megsajnáltam.