A fordítás az alábbi mű alapján készült:

Laurelin Paige: Brutal Secrets, 2023

Fordította
MÁRTON ANDREA

Copyright © 2023. Brutal Secrets by Laurelin Paige.
Published by arrangement with Bookcase Literary Agency,
RF Literary Agency, and Corto Literary.

Hungarian translation © Márton Andrea, 2025

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2025

Minden jog fenntartva!

Cover photography: Anthony Dehodencq

Cover model: Lucas Weslet

Borító és fedélterv: Koppányi Lilla

Szerkesztette: Török Tünde

Korrektúra: Valentin Kristóf

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2025

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu • www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-6831-67-7

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

A hatalom csábításában (Más szerepben 1.), 2021

A szerelem bűvöletében (Más szerepben 2.), 2021

Piszkosul gazdag férfiak 1. (New York-i játszmák 1.), 2023

Piszkosul gazdag férfiak 2. (New York-i játszmák 2.), 2024

Donovan Kincaid (New York-i játszmák 3.), 2024

Mindent felemésztő vágy (Kegyetlen milliárdosok 1.), 2025

Ajánlás

Ann-nek, aki megkérdezte, hogy romkomot akartam-e írni, aztán pedig meggyőzött, hogy egy kis humor nem rontja el a morcos macska brandemet.

Kaytinek és Ryannek, akik ihletőim voltak Lina csibészségeivel kapcsolatosan. Köszönöm, hogy ilyen fura életet éltek, ami nekem igazi aranybánya. Higgyétek el, a jövőben születik majd egy könyv, amelyben az anyuka ollóval vágja le a gyermekéről az idétlen pólót, amit az nem volt hajlandó lecserélni, és talán egy lány is szerepel majd benne, aki azért nem válaszol a kérdésekre, mert elfelejti, hogy feltették őket.

ELSŐ FEJEZET

LINA

Denny leteszi az italokat a pultra, és közelebb hajol a fülemhez, hogy a klub zaján túl is halljam.

– Az a pultos srác azt szeretné, hogy fogd be a szádat, légy jó kislány és fogadd be a farkát!

– Haha! Nem is! – kortyolok bele az italomba, és összerezzenek az első, savanykás kortytól. – Viszont brutál jó Lemon Drop Martinit kever!

Denny belekortyol a sörébe, barna szemének tekintete a pult felé jár.

– Nézd csak meg! Folyton idebámul. Meg akar dugni, Lina! Nekem elhiheted!

Nem akarok odanézni, mert a legjobb barátom igazi seggfejként viselkedik: túl könnyedén veszi azt az elhatározásomat, hogy az éjszaka végére összeszedek valakit. Összeharapom piros rúzsos számat, és haragosan pillantok rá.

– Nem lenne szabad szexuális vicceket elsütnöd, ha nem vagy szexuális lény!

– Akkor neked sem lenne szabad apavicceket elsütnöd, mert nem vagy apa.

Hm. Lehet, hogy igaza van?

Nem! Basszus, nem!

– Ez nem fair, mert az apavicceknek semmi közük az apasághoz. Azok csak ostoba, idióta viccek, amik…

Denny elhallgat.

– Gyorsan! Most épp rád néz, most!

Lúzer vagyok, mert odanézek.

– Melyik az? Egyik sem néz – ó!

Levegő után kapkodok, nem azért, mert bárki is nézne, hanem mert az egyik pultos maga a nagybetűs Álompasi. Külsejét tekintve abszolúte az esetem. Magas, sötét hajú, széles vállú, ördögi mosolyától elgyengül a lábam, még itt, a Spice nevű sötét klubban is, néhány méter távolságból.

Talán a Lemon Drop Martini az oka. Nagyon érzem a hatását.

– Az a srác, aki úgy fest, mint Superman szakállal. Látod, kire gondolok?

Igen, látom, kire gondol.

– Igen, tényleg dögös. Tízből tíz pont. Simán megdugnám. De ő tutira nem dugna meg engem, szóval tovább keresem a hatos-hetes kategóriát, ami inkább az én kasztom – fordulok el tétován a jóképű sráctól, hogy ne tűnjek úgy, mint egy igazi kukkoló. – Amúgy meg legalább egy évtizeddel idősebb nálam.

– Először is: nem. Azért teszed lejjebb a mércét, hogy végre kiérdemeld a régóta esedékes matricát, miszerint már nem vagy szűz. Másodszor: ma objektíven nézve is bombázó vagy. Ez nem vélemény, hanem tény. Iszonyúan dögös vagy!

Vagyis kihívó vagyok. Legalábbis magamhoz képest. Sima fekete felsőt viselek, alatta szexi, fekete melltartóval, és szűk, fekete szoknyát, amiben karcsúnak tűnök. Ez nagyon távol áll a máskor viselt színes pólómtól és kézműves ékszerektől, amiben bulizni mennék.

– Harmadszor – folytatja Denny –, a korkülönbség manapság menő. És ami a legfontosabb: Mr. Szakállas Superman? Tutira meg akar dugni. Kérdezd meg, honnan tudom!

– Mert állítólag többször is rám nézett.

Denny a fejét ingatja. Majd abbahagyja, és bólint.

– Igen. Többször is rád nézett, de ott van még az is, ami akkor történt, amikor elmentem a piánkért.

Denny simán el tudja húzni egy vicc poénját, ami az egyik oka annak, hogy olyan jól megértjük egymást, de van valami az arckifejezésében, ami azt súgja, hogy őszinte. Tíz év barátság után ritkán tévedek a Denny-féle arckifejezések értelmezésében, és akár bölcs dolog, akár nem, kezdek izgatott lenni.

– Mi történt? Jó volt? Rólam volt szó? Mondd már el!

Denny felnevet.

– Már legalább öt perce próbálom elmesélni!

– Figyelek, figyelek!

Két kézzel megmarkolom Denny ingét, és úgy próbálom kirázni belőle az információt, mintha malacpersely lenne.

Bár nem tudom, hogy az érmék a malac szájából potyognak-e ki, vagy valahonnan máshonnan, így ez talán helytelen analógia. A lényeg, hogy két kézzel próbálok még több információt kiszedni belőle.

– Jól van, szóval… – Denny a bár felé mutat, de rájön, hogy ha teljes valómban ott állok előtte, akkor ez nem fog menni. – Lina, el kell engedj, hogy meg tudjam mutatni a másik srácot.

– Van másik srác is?

– Igen, aki… – Denny ismét felemeli a karját.

– Ne mutasd meg! Jézusom! – Elengedem az ingét, és könnyedén belekortyolok az italomba, majd óvatosan megfordulok, míg végül mindketten egy irányba nézünk. – Oké, akkor kit keresek?

– Az öltönyös srácot, aki a telefonján pötyög és Szakállas Supermannel társalog.

Lehetetlen nem észrevenni. Ki vesz fel öltönyt egy éjszakai bárba? Egyébként így távolról is elég menő öltöny. Méretre szabott satöbbi. Valami főnökféle lehet. A Sebastian család egyik tagja, akié a klub, és ez elég ok arra, hogy ne nézd meg másodszor is.

– Mi van vele?

– Amíg Superman az italunkat készítette, Öltönyös észrevette, hogy a társa folyton feléd nézeget.

– A pultos? Egészen biztosan nem felém nézett. Szerintem biztos van valaki…

Denny az ajkamra helyezi az egyik ujját, hogy elhallgattasson.

– Ezért Öltönyös azt mondta: „Megvan benne minden, amit egy nőben szeretsz, Reid. Formás csípő, telt ajkak és vörös haj.”

Most szembefordulok Dennyvel.

– Szóval Szakállas Supermant Reidnek hívják?

– Igen, azt hiszem. Hallottad, amit a csípőről, az ajkakról és a vörös hajról mondtam? Egyértelműen rólad volt szó.

Bólintok: igen, ez én vagyok. Telt ajkú, teltkarcsú lány, megzabolázhatatlan vörös hajjal. Korábban átoknak gondoltam, hogy apám vörös haját és tónusait örököltem, holott anya gyönyörű, igazi olasz nő, sűrű, sötét hajkoronával, ami engedelmeskedik tulajdonosának.

Mióta apa néhány éve meghalt, lassan megszerettem magam. Elfogadtam a sörényemet. Legalábbis megbékéltem vele. Ma este beszárítottam és megformáztam, és őszintén szólva, így néz ki a legjobban, ami elég jó.

Nem gondoltam, hogy olyan jó, hogy a klub legdögösebb pasiját idevonzza, de most először vagyok ilyen helyen, úgyhogy honnan is tudnám?

– Aztán Öltönyös azt mondta Supermannek, vagyis Reidnek, hogy derítse ki, hogy igazi vörös vagy-e – fúj! Mire Reid közölte vele, hogy menjen a francba, ami nálam piros pont, mert azt jelenti, hogy nem egy undorító alak. De közben végig téged nézett.

Libabőrös lesz az egész karom, és a tarkómon bizseregnek az apró pihék. Esküszöm, érzem magamon Reid pillantását, aztán Denny még hozzáteszi:

– Már megint téged bámul!

A dögös pultos valóban engem néz, és azt látja, hogy a legjobb barátom – aki egy férfi – őt nézi.

Megragadom Denny arcát, és magam felé fordítom.

– Ne bámuld már! Azt fogja hinni, hogy neked tetszik!

Denny megborzong, mintha ez lenne a legszörnyűbb dolog, amit el tud képzelni.

– Akkor neked kell bámulni!

– Nem, mert azt fogja hinni, hogy nekem tetszik!

– Mert tetszik is!

– Tudom, de… – Felkiáltok, de hangomat elnyeli a következő zeneszám dübörgése.

Kész őrület! Ma este kiöltöztem, és úgy jöttem el ebbe a klubba, hogy abban bíztam, találok egy pasit, aki haza akar vinni és mindenféle illetlen dolgot akar művelni a testemmel, de nem gondoltam igazán végig a dolgot. Mármint sokat gondolkoztam azon, hogy miféle illetlen dolgokat szeretnék kipróbálni, de reménykedtem, hogy mindez úgy történik, hogy semmiféle erőfeszítést nem kell tennem hozzá.

– Mi bajod van, te kis bolond? Tetszel egy dögös srácnak, pontosan ezt akartad!

Denny nem érti. Nem azért, mert nem izgatja fel az ellenkező nem – mi több, a saját neme sem –, hanem mert ő a társasági élet igazi nagy játékosa, én pedig kész roncs vagyok abban a pillanatban, hogy valaki felveszi velem a szemkontaktust.

– De nem tudom, hogyan legyek hozzá illő dögös csaj!

Kissé túlzón biggyesztem az ajkamat, de tudom, hogy nagy bajban vagyok. Úgy tűnik, minden ismerősöm jobb ebben, mint én. Jobb a szexben, a flörtben és a pasizásban. Mindent megtanultak a gimiben, de akkor az én figyelmemet a haldokló apám kötötte le. Miután apa meghalt, túlságosan lefoglalt, hogy mielőbb letudjam az egyetemet és vigasztaljam a gyászoló anyámat. Szabadidőm nagy részét vele töltöttem, még abba is belementem, hogy az én diplomaosztóm után Olaszországba, anya szülőhazájába utazzunk, csak hogy végignézzem, ahogy ő nem egyszerűen beleugrik az első fickó ágyába, akit apa halála óta észrevett, de egy egyhetes, forgószélszerű románc után igent mond neki.

Örülök anya miatt. Komolyan, örülök.

Amilyen szerencsém van, anya vőlegénye, pontosabban a leendő mostohaapám New Yorkban lakik, így a brooklyni sorházi lakásunk – ami most már az én brooklyni sorházi lakásom – nincs túl messze anya új otthonától. Ez azért pozitív.

Ja, és a leendő mostohaapám szintén a Sebastian család tagja – ez az a Sebastian család, amely a Spice klub tulajdonosa, meg az egész nyamvadt háztömbé, ami azt jelenti, hogy ez az ember még Krőzusnál is gazdagabb.

De most, hogy az egyetemnek vége, és Mamma továbblépett, céltalan lett az életem. Céltalan, és úgy érzem, nagyon lemaradtam a kortársaimhoz képest, mivel nincs munkám, és a szex terén a legtöbb, ameddig eljutottam, egy nagyon kellemetlen ujjazás volt egy sráccal, cserébe azért, hogy kivertem neki. Még Denny is szexelt már életében, és boldog lett volna, ha enélkül élheti le az életét. Ez mennyire fair?

Az ismerős módon rebegtetem szempillámat és nézek kérőn Dennyre.

– Mi lenne, ha átmennénk hozzád, rendelnénk csípős csirkeszárnyat, aztán megerőszakolnál, aztán megnéznénk a Spy X Familyt, és mindenki menne haza aludni?

– Istenien hangzik, kivéve azt a részt, amikor megerőszakollak.

Átölelem, és a fejemet a vállára döntöm.

– Ne már, Denny! Nem kéne olyan nagy ügynek lennie!

– Ha nem lenne nagy ügy, akkor nem lennél így ráállva arra, hogy szerezz egy farkat a lábad közé, holott használhatnád azt a dildót, amit anyám vett neked tavaly karácsonyra. – Denny anyja egyébként oltári jó fej. – Figyelj, ha tényleg el akarod felejteni az egészet, részemről rendben. De mi lenne, ha egy kicsit még próbálkoznál? Itt vagy. Dögös vagy. Egy dögös pasi bámul téged, aki valószínűleg azt hiszi, hogy a pasid vagyok, mert állandóan tapizol.

Olyan gyorsan lököm el magamtól Dennyt, hogy kis híján előreesem.

– Oké, te kis dilis! – folytatja Denny. – Nem tudom, kibírsz-e egy második Martinit, de el kéne indulni, és rendelni még egyet. A dögös pultostól, ha eddig nem lett volna egyértelmű.

Érzem, ahogy a puszta gondolattól elpirulok.

– Egyedül? És te hol leszel?

– Azt hiszem, a DJ mindjárt szünetet tart. Megyek, megkérdezem, mi inspirálta a legutóbbi mixét.

És én vagyok dilis?

Denny már elindult, ezért megragadom a karját, hogy megállítsam.

– És mit mondjak neki?

– „Szia, egy Lemon Drop Martinit szeretnék kérni”? – Denny vállat von. – Nem tudom, Leen. Találd ki! Ha úgy döntesz, vele mész haza, küldd el üzenetben a személyi igazolványa fotóját, hogy rá tudjak bökni a gyanúsítottak között, ha véletlenül a Hudsonban kötnél ki. Máskülönben keress meg, és hazamegyünk!

Látom, hogy elege van – belőlem és az idegességemből.

– Jól van – sóhajtok fel. – Imádlak utálni!

Már túl messze jár ahhoz, hogy halljam, hogy visszamondja-e a kedvenc mondásunkat, ami azt jelenti, hogy hivatalosan is egyedül vagyok. Francba!

De most, amikor Reidre (más néven Szakállas Supermanre, más néven Dögös Pultosra) pillantok, elakad a lélegzetem, mert egyenesen rám néz. Egyértelmű ez a pillantás. És amint rájön, hogy én is ránézek, felszegi az állát és rám kacsint.

Vagy csak a képzeletem játszik velem, és a fickóra kacsint, aki az imént rendelt, és ez esetben Denny nagyon mellélőtt azzal, hogy mi történt akkor, amikor megrendelte az italunkat, és ezt csak úgy deríthetem ki, ha összeszedem magam és odamegyek hozzá, mint egy normális, felnőtt nő.

Minden csepp bátorságomra és a Lemon Drop Martini utolsó cseppjeire is szükségem van (amit egyetlen, nagy korttyal kivégzek), hogy kényszerítsem magamat, leszálljak a bárszékről és átvágjak a tömegen, de megteszem. Odaérek a bárhoz, és leülök Öltönyössel szemben, aki elég ijesztőnek tűnik, és már el is merült a felszedés művészetében, amit én is próbálok, khm, felszedni. Megállok két szék között, és teljes százhetvenöt centimmel kiegyenesedem, hogy ne nézzenek át a fejem fölött. Majd megvárom, hogy Reid végezzen a jelenlegi tranzakcióval és felvegye a rendelésemet.

Szinte hipnotizál, ahogy figyelem. És nekem elhihetitek, hogy figyelem. Van egyfajta ritmusa annak, ahogy mozog. Mintha táncolna. Az első ütemben közelebb hajol a vevőhöz, hogy hallja, mit kér, majd hátralép, hogy elvegyen egy poharat, és a második ütemben felemel egy üveget. A hármasban és négyesben tölt. Aztán…

– Mit adhatok, drágám?

Álmodozásomból felriadva látom, hogy a pultos bámul rám. Egy másik pultos. Nem Reid, mert persze elfelejtettem, hogy a pult mögött hárman dolgoznak, és nem figyeltem oda, hogy egyikük közelebb volt hozzám, és épp szabad volt.

Valószínűleg van valami értelmes válasz, amit ilyen helyzetekben adni lehet. Ó, köszönöm, még nem döntöttem el; és aztán oda lehet oldalazni a sráchoz, akivel dumálni szeretnék. Basszus, hiszen tudom a nevét! Azt is mondhatnám, hogy Reidre várok, bár irtó kínos lenne, ha Reid rájönne, hogy tudom a nevét, és aztán el kéne magyaráznom mindent, amit Denny hallott, amitől aztán tényleg irtó kínos lenne.

Vagy egyáltalán nem kellene magyarázkodnom, de magamat ismerve a válasz úgy dőlne belőlem, mintha kihánynám a szavakat, és most, hogy eszembe jut a hányás szó, nagyon ostobának érzem magamat, egyáltalán nem vagyok szexi, és úgy gondolom, hogy semmi keresnivalóm nincs itt.

Ezért ahelyett, hogy bármit is mondanék, elgyávulok, és elmenekülök.

Nem jár a fejemben más, csak a menekülés: végigrohanok egy sötét folyosón a bár mellett abban a reményben, hogy a mosdóknál kötök ki. Ehelyett valami jobbat találok – egy kitámasztott ajtót, ami a szabadba vezet. Kiosonok, és egy udvaron találom magamat a Sebastian Centerben. Az udvar üres, ami meglepő ezen a forró, augusztusi estén, de nem tudok ezen gondolkodni, mert túlságosan el vagyok foglalva azzal, hogy milyen hülye helyzetbe hoztam magamat.

– Mi ütött beléd, Lina? – Igen, beszélek magamban. Hangosan. Általában akkor, amikor egyedül vagyok. – Képtelen vagy beszélgetést folytatni egy normális külsejű pultossal, és úgy gondoltad, hogy… mi lesz? Rábeszélheted valamire azt a dögös pultost?

Mintha a dögös pultos egyszerűen figyelmen kívül hagyná totális bénázásomat és sutaságomat, és úgy gondolná, hogy hé, hazaviszem a csajt, hogy megkúrjam.

– Aha, bazira esélyes!

Aztán mintha a világegyetem be akarná bizonyítani, hogy még ennél is kínosabb helyzetbe tudom hozni magamat, megszólal mögöttem egy mély, rekedtes hang.

– Remélem, én vagyok a dögös pultos.

Amikor megfordulok, és meglátom, ki áll mögöttem…

Istenem, végezz velem, de most!

MÁSODIK FEJEZET

LINA

Nem állok túl szilárdan a lábamon, ezért kimondom az első dolgot, ami az eszembe jut, és ami persze végtelenül nevetséges.

– Egy színdarabhoz próbálok – mondom, ahogy megfordulok. – A darab egy bárban játszódik, és két dögös pultos szerepel venne. Vagyis három. Ez ilyen kiválasztós játék. Nagyon bonyolult.

Reid úgy bámul rám, résnyire húzott szemmel, mintha nem hinne nekem. Ami kissé sértő, hiszen nem is ismer. Mi van, ha valóban színésznő vagyok, aki küzd a szöveggel, és úgy döntött, hogy a legjobb péntek este egy klubban szöveget tanulni? Lehet, hogy a teljes átlényegülés híve vagyok. Bíznia kéne bennem, nem pedig azonnal eldönteni, hogy hazudok, még akkor sem, amikor egyértelmű, hogy hazudok.

Nem erősítek rá a füllentésre – ami egyébként szokásom –, mert ekkor Reid kilép a fényre. A félhomályos helyiségben is istenien nézett ki, de itt? A lámpafény közvetlenül megvilágítja, és ezzel az erővel akár egy spotlámpát is az arcába nyomhattak volna. Sűrű, fekete haja kócos, álla szögletes, válla széles. Fehér, kerek nyakú, rövid ujjú inget visel, és mivel karba teszi a kezét, egyértelműen látszik, hogy rendszeresen edz.

Azonban amitől igazán eláll a lélegzetem, az a szeme, pontosabban az a szempár. Ördögien csillog, mintha Reid kifejezetten azért jött volna utánam, hogy magának keresse a bajt, és biztos benne, hogy meg is találta.

– Ó, Jézus, Mária, Szent József! Erre nem készültem fel! – Mondtam már, hogy sosem gondolom át, amit mondok?

A csillogás még élénkebb lesz.

– Ez is a színdarabból van?

– Nem – mondom, mintha egyértelmű lenne. – Őszintén szólva, nem készültem fel a szerepemre.

– Szóval ezért gyakorolsz.

– Pontosan.

Diadalt kellene éreznem, de a Reid szeme körüli apró ráncok azt jelzik, hogy nehezen állja meg, hogy elmosolyodjon. Mégis mire számítsak? Én is kinevetném magamat. Azt kívánom, Reid bár kissé átlátszóbban viselkedne, akkor csak szégyenkezve lehajtanám a fejemet, és megalázva elrohannék valami olyan helyre, ahová nem fog követni. Mondjuk, a női mosdóba. Vagy a Hudson folyóba.

Nem tudom, mihez kezdjek ezzel a köztes dologgal, amit ad nekem – a vidám homlokráncolással. Nem tudom, mit kezdjek a karommal, így előre-hátra lóbálom, majd rájövök, hogy valószínűleg még ostobábbnak tűnök, mint eddig, vagy legalábbis gyerekesnek, így hirtelen abbahagyom, összekulcsolom a kezemet a hátam mögött, és próbálom Reid homlokát bámulni, hogy ne babonázzon meg teljesen tekintetének súlya.

– Szóval…

– Nem lenne szabad itt lenned.

Ó! Bassza meg! Körülnézek, megpillantom a padot, a szabadtéri hamutálcát és a Reid mögött kitámasztott ajtót. Most már látom az egyértelműen odafestett Belépés csak a személyzet részére feliratot az üvegen, és rádöbbenek, hogy ez valamiféle pihenőterület. Most már értem, miért én vagyok itt az egyetlen vendég.

– Ó, basszus! Én nem… – A feliratra mutatok. – Látnom kellett volna, hiszen ide van írva. Csak… – Úgy kapálódzom a karommal, hogy valószínűleg olyan, mintha épp hányingerrel küzdenék, nem pedig egy drámai szerepet próbálnék. – Elmélyültem a szerepemben.

– Az előfordul – dől neki Reid vállával a lámpaoszlopnak, én pedig szó szerint rángatózni kezdek, mert olyan dögös, hogy beleszédülök.

– Gyakrabban, mint gondolnád. Például… sokkal… gyakrabban. – Ó, istenem! Teljesen dilis vagyok.

És a helyzet az, hogy tettem egy fogadalmat – egészen pontosan ma reggel –, hogy próbálok kevésbé dilis lenni. Általában, de a férfiakkal különösen. Ez az egyik oka annak, hogy szeretnék megszabadulni a szüzességemtől, mert félek az ismeretlentől vagy attól, hogy hogyan fog megtörténni, vagy hogy egyáltalán megtörténik-e; itt van ez a hatalmas, a fejem fölött függő… valami… ami túlságosan is kihat egész személyiségemre. Ha már ez nem áll az utamban, biztos, hogy sokkal normálisabb leszek.

Vagy kevésbé kétségbeesett.

Vagy biztosan kevésbé bizonytalan.

De sosem fogok rávenni egy pasit, hogy ágyba vigyen, ha előtte képtelen vagyok normális társalgást folytatni vele. És bassza meg! Ez a pasi már így is kergének gondol, úgyhogy ezzel az erővel akár meg is ragadhatnám az alkalmat, hogy gyakoroljam, amit eleve mondanom kellett volna neki, hogy legközelebb, amikor egy nálam jóval magasabb kasztbéli pasival kerülök szembe, ne legyen olyan nehéz.

Mármint, ha valaha úgy döntök, hogy ismét össze akarok jönni valakivel. Momentán ez elég valószínűtlennek tűnik.

– Egy pillanat – mondom.

Felemelem az egyik ujjamat, mintha Reid már nem azt várná, hogy csináljak valamit – feltehetően azt, hogy távozzak –, majd visszafordulok abba az irányba, amerre álltam, amikor Reid kilépett az udvarra, és felkészülök az ismétlésre. Mielőtt hangosan kimondom a visszatekerés szót, észbe kapok, de egy ostoba, zizegő hang mégis kibukik belőlem, ami persze még rosszabb, így amikor ismét Reid felé fordulok, tudom, hogy ég az arcom.

– Mégis mit…

Akaratlanul is a szavába vágok, az újrakezdős szöveg máris dől belőlem.

– Az igazság az, Reid, nem egy szerepet próbálok. Szerettem volna beszélni veled, és amikor meghallottad, hogy dögösnek neveztelek, pánikba estem. Nem tudom, miért mondtam azt, hogy egy szerepet próbálok, pedig nem is vagyok színésznő, és semmi közöm a színházhoz. Azóta nem, hogy a Függöny fel! című darab castingján úgy elbénáztam a brit akcentust, hogy franciának hangzott, és… tudom. A két nyelv egyáltalán nem hasonlít. Aztán feldöntöttem egy díszletbútort, kiborítottam egy vödör festéket, és meg kellett esküdnöm rá, hogy soha többé be nem teszem a lábamat színpadra, és mindez iszonyúan kínos volt, és éppen ezért arra gondoltam, hogy ez a pillanat is szintén…

Itt eszembe jut, hogy Reid nem is mondta meg, mi a neve.

– És csak a barátom miatt tudom a nevedet. Nem nyomozok utánad. A barátom meghallotta, hogy valaki így szólított. Amikor elment italért. És ő sem nyomoz utánad. Azt is meghallotta, hogy esetleg tetszem neked, ami egészen… – röviden felnevetek –, ha jobban belegondolok. De a barátom meglehetősen biztosnak tűnt a dolgában, és kijelentette, hogy többször is rám néztél. Jó értelemben. Nem úgy, hogy ilyen ravasz oldalpillantásokat vetettél rám. Én azonban szkeptikus voltam, hiszen nézzünk már meg téged! De dolgozom azon, hogy hogyan tudnék magabiztosabb és összeszedettebb lenni, bár valószínűleg ez jelenleg nem látszik. Sőt, szerintem nagyon távol vagyok tőle. A helyzet az, hogy igyekszem. És ilyen, amikor igyekszem.

Újabb rövid nevetés bukik ki belőlem – ez amolyan elborzasztó nevetés, ami nagyjából érthető, mert komolyan Taylor Swift-dalszöveget idéztem a pokolian jóképű, nálam kissé idősebb pasinak?

És bármennyire is szeretnék elosonni a háttérben, és hagyni, hogy a sötétség befogadjon, rájövök, hogy basszus, egy kulcsfontosságú dolgot nem mondtam el!

– Nekem amúgy te tetszel, ha ez nem lenne egyértelmű – teszem hozzá. – A „kavarjunk” értelemben. A terem túlsó végéből úgy gondoltam, érdekelne a dolog. És most, hogy közelebbről látlak, még… mindig úgy gondolom. Vagy még jobban. Nem vagy. Csak jobban.

Most már hivatalos, hogy soha többé nem hagyom el a házat.

Reid még azelőtt megszólal, hogy valami még nagyobb kergeséget mondanék vagy csinálnék.

– Nálad van a személyi igazolványod?

Igen. Gyereknek gondol. Úgy gondoltam, ennél jobban nem lehet megalázni. Az ember mindig tanul valami újat magáról. Nagyon vicces.

– Elmúltam huszonegy, ami nálunk a nagykorúság határa. Esküszöm. – Melltartómban kotorászok az irataim után, mert ott tartom a személyimet és a telefonomat, mivel a ruhagyártó cégek a női, klubokba viselhető alkalmi ruhákat zseb nélkül gyártják. Összerezzenek, amikor cici-izzadságtól nyirkosan húzom elő.

Reid előrelép, hogy kivegye a kezemből, nekem pedig sikerül nem szabadkozni az említett cici-izzadság miatt, mivel egy olyan gondolatra összpontosítok, ami eddig nem jutott eszembe.

– Hacsak… nincs ilyen ablakperiódus, ugye? Huszonegy éves vagy attól a naptól, hogy betöltöd, nem?

Reid a kezében lévő kártyát tanulmányozza, én pedig igyekszem nem gondolni arra, hogy milyen hülyén nézek ki a képen – épp tegnap küldték meg postán az igazolványt.

– Ma van a huszonegyedik születésnapod?

Bólintok, majd abbahagyom a bólogatást.

– Még nincs éjfél, ugye?

Reid röviden fejét ingatja.

– Boldog születésnapot! Emmalina.

Azzal, ahogy a végén hozzáteszi a nevemet, kihangsúlyozza. Az, hogy kimondta, szándékosnak és határozottnak tűnik, és olyan jól hangzik a szájából, most nem bánom, hogy ez az igazi keresztnevem, amit mindig is gyűlöltem. Olyan jól hangzik, hogy ostoba módon borzongás fut tőle végig egész testemen, és hangosan felsóhajtok.

Majd torokköszörüléssel leplezem a sóhajomat.

– Látod? Elmúltam huszonegy. Egy roncs vagyok, de elmúltam huszonegy.

– Manapság az ember nem lehet elég óvatos – adja vissza Reid a kártyát, és elindul felém. Nem egyszerűen lépked, hanem határozott léptekkel halad. Úgy, ahogy csak egy magabiztos férfi tud.

Ismét melltartómba gyömöszölöm a személyi igazolványomat, és ahogy Reid közeledik, hátrálni kezdek. Ösztönösen. A combom valami fémnek ütközik, és fenékre esem.

Szerencsére csak a padnak mentem neki, és fenekem a föld helyett az ülőkén landol. Reid egyáltalán nem torpan meg. Addig jön, míg végül megáll, pontosan előttem.

Majd odahajol, és két kezét a padra támasztja úgy, hogy fölém magasodik. Olyan közel, hogy amikor felnézek, ajka alig néhány centire van.

– Az is nagy gond, ha alkoholt szolgálsz fel egy kiskorúnak. De egészen más szint, ha megbaszod.

– Ó! – Biztos vagyok benne, hogy elfelejtettem levegőt venni. – Szóval… ez akkor igen, ugye? Ez gyorsabban összejött, mint… – Abban a pillanatban, ahogy az illata megcsapja az orromat, elhallgatok. Fás parfüm, egy cseppnyi citrussal, ami, gondolom, azért van, mert a bárpult mögött dolgozik, vagy még mindig érzem a Martinit a saját leheletemen. És mi ez még, egy kis fűszer?

Talán ha felemelem a fejemet…

– Te most… megszaglászol?

Megrázom a fejem.

– Csak viszket az orrom. Jól vagyok. – A „jól vagyok” jelenleg arra utal, hogy totál megrémültem. De minden rendben.

Reid szája egyik sarka felfelé görbül, és ettől a félmosolytól a gyomrom cigánykereket hány. Szeme azonban elsötétül, és biztos vagyok benne, hogy itt, helyben felfalna, ha hagynám.

Akkor hagyom?

– A következő fog történni. – Reid balra int a fejével úgy, hogy közben végig engem néz. – Az az ajtó ott a parkolóházba vezet. Ott jutunk ki leggyorsabban az utcára. Van egy szálloda a következő háztömbben. Ötperces séta. Kiveszek egy szobát, rendelek egy kis szülinapi pezsgőt, aztán olyan keményen megbaszlak, hogy egy hétig nem fogsz tudni járni. Egész éjjel velem maradsz, hátha az éjszaka közepén felébredek és meg akarom ismételni a dolgot, mert meg akarom. Reggel pedig elválnak útjaink. A vezetéknevünket nem áruljuk el egymásnak. Nincs telefonszámcsere. Ennyi. Egyetlen éjszaka, és ennyi. Részedről rendben van?

Reid hangja hipnotikusan duruzsol, és néhányszor pislognom kell, hogy megpróbáljak mindent átgondolni, amit mondott. Szálloda. Oké. A szálloda biztonságos. Biztonságos. Mindenhol kamerák vannak, és a saját nevére veszi ki a szobát. Valószínűleg nem gyilkol meg.

– Oké. – Idegesen nagyot nyelek.

Reid mosolya még szélesebb lesz.

– Hacsak… – bukik ki ismét valami a számon.

– Hacsak? – vonja fel Reid az egyik szemöldökét, ami olyan hihetetlenül szexi, hogy majdnem megfeledkezem tiltakozásomról.

Aztán eszembe jut.

– Te már láttad a személyimet. Ami azt jelenti, hogy tudod a vezetéknevemet. Az Emmalina Quinn elég ritka név. Könnyű megtalálni.

A mosoly öntelt lesz.

– Nem foglak keresni.

– Köszönöm, hogy ilyen biztos vagy benne.

– Nem személyeskedés…

Nem érdekel, nem akarom hallani, miért nem ismétel meg bizonyos dolgokat. Mindegy. Nem ez a lényeg.

– Biztos vagyok benne, hogy nem személyeskedés. És talán én sem akarlak megkeresni téged.

Reid szkeptikusnak tűnik. Őszintén szólva, én is az vagyok.

– De még így sem vagyunk egálban. A lakcímemet is láttad.

– Szerinted megjegyeztem? – Reid az egyik karját a pad támláján hagyja, a másikat leengedi, ahogy kissé elhúzódik tőlem.

– Megjegyezhetted. Nem ismerlek. Lehet, hogy ez a szupererőd, vagy egyszerűen nagyon jó az emlékezeted, és tudsz egy trükköt, amivel megjegyzed.

– Túl sokat gondolsz rólam.

– És a te tempódban haladunk, mert te vagy a pasi, és mert idősebb vagy – gondolom –, vagy nekem is van beleszólásom a dologba? Nem mintha az egész „a következő fog történni” szöveg nem lett volna bugyinedvesítő. – Valóban bugyinedvesítő volt. – Mert az volt, de ez elég nagy önhittségre vall.

– Azért az én tempómban haladunk, mert én fizetem a szobát.

– Miért, azt képzeled, nem tudnám kifizetni a felét? De persze ez a szálloda minőségétől is függ. Egy kicsit bele tudnék adni. Egy százast. Bár, valamennyit félre kéne tennem, hogy taxival visszamehessek Brooklynba, mivel, ha nem tudok járni, nem fogok tudni vonatra ülni. Ötven dolcsi. Egy ötvenest beleadok. Vagy fizethetsz te is, úgy is jó. Nem zavar, de egyébként csak mondom, hogy mi van, ha én ébredek fel az éjszaka közepén és én akarom megismételni? Vagy ha reggel akarom csinálni? Vagy ha egyáltalán nem akarok aludni?

Reid olyan gyorsan mozog, hogy csak akkor jövök rá, mit csinál, amikor az ajka az enyémre tapad. A szám elnyílik, csak annyit tudok mondani, hogy „ó!”, majd Reid nyelve besiklik, és aztán, ó, istenem!

Ó! Istenem!

Ilyen az igazi csókolózás? Durva és birtokló és mindent felemésztő? Reid uralkodik rajtam, a szám pedig kérdés nélkül követi mindenben. Olyan, mintha ki akarná szívni a tüdőmből a levegőt, és a sajátjává alakítaná át, mielőtt visszaadja, és én nem vagyok dühös, mert ugyanígy érzek. Belemarkolok az ingébe, hogy közelebb húzzam. Vagy talán azért, hogy megkapaszkodjak benne, mert bár ülök, úgy érzem, mindjárt zuhanni kezdek.

De ez a létező legjobb zuhanás. Amiről azt reméled, hogy sosem marad abba. Ami eufóriát okoz, és közben egészen állatias. Mintha erre születtem volna. Mintha a testem képes lenne olyan titkos gyönyörökre, melyekről csak most szerzek tudomást. Mocskos, titkos gyönyörökre. A legperverzebbekre.

Amikor néhány, levegő nélkül eltöltött másodperc után Reid elhúzódik tőlem, úgy érzem, túl hamar hagy ott. A testem legérzékenyebb pontja lüktet, két combom találkozása bizsereg. Ajkam sajog, a hátam ívbe feszül, míg végül Reid határozottan a nyakamra helyezi a kezét, és visszanyom a padra.

Amikor kinyitom a szememet, rám vigyorog.

– Minden rendben lesz, Emmalina.

Az ajkamba harapok, próbálom összeszedni magamat.

Igazából kicsit több bemelegítéshez vagyok szokva csókolózás előtt. Az a néhány srác, aki eddig hajlandó volt foglalkozni velem, udvarias volt, előtte engedélyt kért, amit mindig nagyra értékeltem. Az ő csókjuk gyengéd volt, és utána lett határozottabb. Minden szempontból udvariasak voltak.

Még életemben nem volt részem ilyen tüzes csókban. Bőröm perzsel, combom nedves, és azt hiszem, ennek van egy kevés köze Reid közeledéséhez. Vagy nem is kevés.

Vagy csak ahhoz van köze.

A lényeg a következő.

– Igen. Szerintem is minden rendben lesz.

HARMADIK FEJEZET

LINA

Reid hátralép, ami esetleg jelzés arra, hogy felálljak, de nem tudom eldönteni, hogy a térdem megtart-e az őrületes csók után, ezért ülve maradok. Őszintén szólva, kicsit bizonytalan vagyok, fogalmam sincs, mi a protokoll egy egyéjszakás kaland esetén. A filmekben és a könyvekben a köztes részeket átugorják. A bárpult melletti flörtölés után rögtön a hálószoba következik, ahol a ruha már a földön hever, és ez elég sok praktikus kérdést nyitva hagy.

Például: ki veszi le a ruhát? Levetkőztetjük egymást, vagy mindenki levetkőzik egyedül?

És addig maradok a bárnál, amíg befejezte a munkát, vagy megbeszéljük, hogy később találkozunk?

Amilyen élénken Reid figyel, úgy tűnik, vár valamire, így felállok.

– Mit gondolsz, mikor kéne ennek megtörténnie? – Hallom saját hangomon a bizonytalanságot, és úgy döntök, pontosítok. – Mármint tudom, hogy ma este. De mondjuk, egy óra múlva, vagy…

– Készen állsz rá most?

Legbelül egy kisebb földrengés ereje remegtet meg.

– Most? Abbahagyhatod a munkát, amikor csak akarod? Vagy már végeztél a műszakoddal, vagy mi?

Elő akarom húzni a telefonomat a melltartómból, hogy megnézzem, hány óra, de aztán eszembe jut, hogy le kellett adnom a Spice bár bejáratánál, mert ebbe a klubba tilos behozni mobilt.

– Vagy mi. – Reid szeme vidáman megcsillan, bár nem sokat tudok belőle kiolvasni. – Akkor menjünk!

– Szuper. Rendben. De előbb szeretném visszakapni a telefonomat.

És egy percig szeretnék megijedni attól, hogy milyen gyorsan zajlanak az események.

– Akkor változik a terv. Kikérjük a mobilodat, és kiosonunk az oldalajtón.

Reid a kezét a derekamra helyezi, és bevezet az épületbe. Nem megyünk végig a bár mellett, talán mert most nagy a sor, és nem akar behúzni a tömegbe.

Amikor Reid rájön, hogy a telefonért is sorba kell állni, odahúz egy ajtóhoz, amin Belépés csak a személyzet részére felirat áll. A nyakában lógó láncról fog egy kulcskártyát, és a szenzorhoz érinti. Az ajtó kinyílik, mögötte üres folyosó áll.

Reid elkéri a telefonos bilétámat, majd eltűnik egy másik ajtó mögött, ami, gondolom, az alkalmazottak bejárata a telefonos helyiséghez. Amikor egy perc múlva visszajön, kezében a telefonommal, sejtésem beigazolódik.

– Az egyik előnye annak, hogy egy alkalmazottal távozom – mondom, ahogy bekapcsolom a mobilt.

– Az egyik előnye annak, hogy velem távozol – helyesbít Reid. – A számos egyéb közül.

Tessék, megint elpirulok. Sajnos nem sok kell hozzá. Ez a világos bőr átka.

Lehajtom a fejemet, hogy ne vegye észre, és a telefont bámulom.

– Gyorsan üzenek a barátomnak, hogy ne higgye azt, hogy csak úgy leléptem.

– A srácnak, akivel együtt voltál? Nem a pasid, ugye?

Elég bonyolult elmagyarázni a kapcsolatunkat, és úgy gondolom, nem áll jogomban kiteregetni Denny személyes dolgait. Emellett nehéz úgy beszélgetni, hogy közben Reid is épp üzenetet ír, így elég rövidre fogom a válaszomat.

– Számít ez?

– Az anonim szex egyik előnye az, hogy senki nem hoz magával semmit. Ha arra használsz fel engem, hogy féltékennyé tedd a pasidat, vagy visszavágj neki valami…

– Nem használlak fel. – Nehezen állom meg, hogy égnek emeljem a tekintetem. – Legalábbis nem arra.

Befejezem az üzenetet, és bekapcsolom a Find a friend-alkalmazást. Korábban Dennyvel arra használtuk ezt az appot, hogy megtaláljuk egymást az egyetem területén. Büszke vagyok magamra, hogy eszembe jutott.

Majd a telefonomat a melltartómba rejtem, a személyi igazolványommal együtt.

Amikor ismét Reidre nézek, látom, hogy vidáman bámul.

– Nem gondoltál még arra, hogy táskát hordj?

– Táskát? Ja! A melltartóm? Ezért nevetsz rajtam?

– Nyugi. Nem nevetek rajtad.

– Egy táska annyira… – Arckifejezésem remélhetőleg elárulja, hogy a táskát csak nyűgnek gondolom. – Érted, tánc közben. És… – Mutatom, ahogy valamit begyömöszölök a melltartómba. – Ez sokkal kényelmesebb.

– Neked talán kényelmesebb – igazítja meg Reid a nadrágját, és ekkor döbbenek rá, hogy keményen áll a farka.

– Basszus! Ez csak nem a… – Megismétlem a melltartóba gyömöszölő gesztust. – Vagy a… – Kifelé intek, szándékom szerint az udvar felé, és csókunk emlékétől ismét elpirulok.

Vagy talán a gondolattól pirulok el, hogy egy férfinak miattam merevedése támadt. Úgy, hogy szinte semmit nem tettem érte. Hűha! Nem is gondoltam, hogy ilyen hatalommal bírok.

– Az előbbi miatt. De nem hazudok: nagyon szép a melled. Nem segít, ha ezt külön ki is hangsúlyozod.

– Bocsánat.

Reid mély hangon felnevet, amitől a testem legbelső pontjáig bizseregni kezdek. Ez a bizsergés egyre erősödik, amikor Reid a hüvelykujjával végigsimítja az arcomat.

– Nagyon jó móka lesz veled!

Megcsókol, most gyengédebben, de tele ígérettel, és remélem, hogy egyedül fogok levetkőzni, mert a bugyim egészen zavarba ejtően nedves, és erről senkinek nem kell tudnia.

– Készen állsz? – tudakolja, mikor elhúzódik.

Készen állok? Egy pillanatig át kell gondolnom.

– Igen?

– Ez úgy hangzott, mintha nem lennél olyan biztos benne.

– De, teljesen, totálisan biztos vagyok benne. Csak… – Bár biztonságban érzem magam mellette, ő maga mondta, hogy manapság az ember nem lehet elég óvatos. – Kölcsönkérhetném a telefonodat egy pillanatra?

– A tiéd elromlott?

– Puszta elővigyázatosságból.

Reid ismét csábítón felvonja az egyik szemöldökét, amit hétéves korom óta sikertelenül próbálok kivitelezni, de feloldja a mobilt, és átadja.

Egy pillanatig lubickolok a hatalomban, amit átengedett nekem. Manapság az ember legféltettebb birtoktárgya a telefonja. Fényképek és biztonsági központok és tárcák és jegyzetek. Mindenhez hozzáférésem van, itt van a kezemben.

Nem mintha tudnám, mihez kezdjek vele vagy mivel kezdjem. Főleg mivel Reid bámul rám. Ezért tervem szerint megnyitom a billentyűzetet és beütöm Denny számát – az egyetlen számot, amit a sajátomon kívül fejből tudok.

Ha esetleg soha nem kerülök elő, ez annak az embernek a száma, akivel utoljára együtt láttak.

Elküldöm az üzenetet, és visszaadom a telefont a tulajdonosának.

– Magadnak üzentél – teszi hátsó zsebébe a telefont Reid. – Ugye tudod, hogy a mai este után le kell tiltanom azt a számot?

Bosszankodnom kéne. Reid láthatóan azon aggódik, hogy esetleg ráakaszkodom a mai éjszaka után, pedig ez egyáltalán nem így lesz. Valószínűleg. Talán. De honnan tudjam? Még sose szexeltem, szóval…

A helyzet az, hogy ez a pasi nehezen bízik meg másokban. Tekintve, hogy én vagyok az, aki a bizalmamat bizonyítom felé – belemegyek, hogy vele távozzam a klubból –, nem mondom meg neki, hogy Dennynek írtam.

– Akkor sosem fogod megtudni, hogy elég erős vagyok-e, hogy visszautasítsalak.

Egy másodperc múlva Reid a hajamba markol, közvetlenül a tarkómnál. Majd közelebb hajol, és a fülembe suttog.

– Nem vagy elég erős. Tudod, miért vagyok biztos benne?

– Miért? – Hangom szinte sipítássá alakul át.

– Mert érzem a puncid illatát, pedig még alig nyúltam hozzád.

– Ó! – Most komolyan. Óóóó! Zavarban vagyok, de közben még jobban felizgulok.

Emellett sietek kiemelni gondolatmenetében a tévedést.

– Ez nem jelent semmit a jövővel kapcsolatosan. Ez csak a jelenre vonatkozik. Például vegyük azt, hogy most erekciód van. Ez azt jelenti, hogy nem lesz erőd ellenállni nekem? Talán nekem kéne letiltani a te számodat!

– Talán. – Reid láthatóan küzd a mosolya ellen, ahogy lenéz rám, az arcomat tanulmányozza.

A gyér folyosói fényben Reid pupillája hatalmasnak tűnik. Szeme zöld, bár ahogy jobban megnézem, látom, hogy barna pettyekkel tarkított. Egy ilyen szempárban elég sokáig el lehet merülni. Egyetlen éjszakánál tovább. Baj, hogy látom magam előtt, ahogy elmerülök benne?

Reid, mintha olvasna a gondolataimban, elkomorodik.

– Huszonegy vagy, mi? Biztos vagy benne, hogy ez jó ötlet?

Úgy érzem, ezt inkább saját magától kérdezi, de hirtelen a bordáim közé hasít a kétségbeesés.

– Félsz, hogy nem bírod az iramot?

– Nem. Egyáltalán nem.

– Nem tudom. Talán be kéne bizonyítanod.

– Bebizonyítom, az egyszer biztos! – csúsztatja a kezét a nyakamról a karomra, majd megmarkolja. Aztán maga után húz a folyosón egy másik ajtó felé.

Az előző ajtóhoz hasonlóan ez is a parkolóházba vezet. A parkolót (szerencsére) remekül kivilágították, de nem nyilvános, ezért nagyrészt üres és csendes.

Mivel határozottan haladunk előre, biztos vagyok benne, hogy Reid bizonytalansága elmúlt, de azért kicsit izgulok, nehogy újra meggondolja magát.

Tulajdonképpen rettentően izgulok. Hagyom, hogy egy idegen elvigyen valami félreeső helyre, és ha kijutunk innen úgy, hogy nem végez velem, akkor meztelenül fog látni. Különös, hogy két nagyon különböző dolog miatt aggódom, de úgy vélem, mindkét aggályom meglehetősen jogos.

És amikor ideges vagyok? Akkor beszélek. Mindent mondok, ami eszembe jut. Gondolkodás nélkül.

– Menő lehet egy éjszakai bárban dolgozni. Főleg egy ilyen elit klubban, mint a Spice. Ez most a város legnépszerűbb helye. Nem gondoltam, hogy bejutunk, de Denny bent van egy ilyen DJ-fórumban – nem azért, mert ő maga is DJ, hanem mert nagyon szereti nézni a DJ-ket, és szeret ismerkedni velük. Ez ilyen különleges érdeklődési terület, bár nem tudom, hogy ez a kifejezés megfelelő-e rá, mert Dennyre eddig egyetlen specialista sem ragasztotta rá a „neurodivergens” szót, de ahhoz egyébként specialistának kell lenni? Szerintem, ha valaki neurodivergensnek gondolja magát, akkor annak is elégnek kellene lennie.

– Na mindegy, szóval valaki a fórumon megadta a „DJ haverja” jelszót, amivel kikerülhetjük a sort, annak ellenére, hogy nem ismerjük személyesen azt a DJ-t, aki ma este dolgozik. De persze ettől még fizetnünk kellett a belépőért. És most jövök rá, hogy ezt totál nem kellett volna elárulnom a Spice egyik alkalmazottjának, mert ez valószínűleg valamiféle szabályszegés. Úgyhogy felejtsd el, hogy ezt mondtam. De persze ne az egészet. Az első része még mindig áll. Az, hogy nagyon menő lehet a Spice-ban dolgozni. Mióta melózol itt?

– Tudod, nagyon megnehezíted azt, hogy az anonim szex anonim maradjon.

– Bassza meg! Bocs. Erre nem is gondoltam.

Reid kinyit még egy ajtót, és amikor áthaladunk rajta, kilépünk az utcára.

És nem gyilkoltak meg.

Ami nagy megkönnyebbülés. De ez most azt jelenti, hogy ez a pasi tutira látni fog meztelenül, és valószínűleg idiótának gondol.

Reid még mindig belém karol, és végighúz az utcán a sarki jelzőlámpa felé.

– A korkülönbség lenne az oka? – tudakolom, mert idegességemben képtelen vagyok befogni a számat. – Ezért akarsz anonim maradni? Túlságosan sokat elárul rólad ahhoz, hogy válaszolj?

Reid visszafojtja nevetését.

– Nem, nem árul el túl sokat.

Amikor nem mond többet – persze, nem várok elég hosszan –, belekezdek a magyarázatba, hogy engem sem zavar.

– Amúgy nekem is bejön. Mármint az anonim dolog. Az egyetlen éjszaka, és kész. Aztán hazamegyünk. Semmi más. Nincs különösebb okom rá, de mivel anyám férjhez megy, és ez azt jelenti, hogy… – Elhallgatok, mielőtt nekiállnék elmagyarázni a családfámat. – Nincs szükségem bonyodalmakra. Gondolom, te ugyanígy vagy vele. Csak azon gondolkoztam, hogy miért akadtál fenn ezen a huszonegy éven. Egy fiatalabb csajt megdugni egy magadfajta korú pasinak nem főnyeremény?

– Mit gondolsz, hány éves vagyok?

Megszemlélem a profilját, mintha az segítene, holott a valóságban rémesen ügyetlenül tippelek meg életkort.

– Nem vagy… még nem vagy negyven, ugye?

Reid felkapja a fejét, és rám néz.

– Negyven? Szerinted negyvennek nézek ki?

– Nem tudom! Sosem tudom jól megtippelni, ki hány éves. Aki húszon felüli, nekem mind egyforma.

– Akkor tippelj kevesebbet. Hogy ne sérts meg senkit.

– Téged megsértettelek? – Nem tudom eldönteni, hogy megsértődött-e, vagy csak el akarja magyarázni a dolgot.

– Igen, nagyon megsértődtem! – Reid hangja csöpög a gúnytól.

De nem hinném, hogy beismerné, ha megsértődött, mert láthatóan azt akarja, hogy tökéletesen magabiztosnak gondoljam, ami egyébként rendkívül sokat nyom a latban dögösség szempontjából.

– Csak azért mondtam magasabb számot, mert láthatóan megijedtél, hogy túl nagy a korkülönbség, és arra gondoltam, hogy „mi lehet nagy korkülönbség?”, és nem tudom. Mondjuk, ha valaki az apám lehetne, és úgy gondoltam, ha valami akörüli számot mondok, akkor megérted, hogy nincs gondom azzal, hogy olyan idős vagy, hogy az apám lehetnél, és talán te is megbékélnél. Úgyhogy ez esetben a magasabb szám elvileg kiküszöböli a sértés lehetőségét.

– Egy tucat év korkülönbség még nem jelenti azt, hogy apád lehetnék.

Tehát harminchárom éves. Belekapaszkodom ebbe a csepp információba, és elteszem, mint egy díjat.

– Nem vagy olyan idős, hogy az apám lehetnél. Tehát nem túl nagy a korkülönbség. Látod? Komolyan megsértődtél?

– Nem sértődtem meg. – Reid hallgat. – De a huszonegy évesek könnyen befolyásolhatóak. Bár nem szeretném, hogy ez többet jelentsen számodra, mint kellene.

– Ez csak szex, Reid – kapom el róla a pillantásomat, hogy ne jöjjön rá, hogy fogalmam sincs, miről beszélek. – A legtöbb ismerősöm már tizenöt éves korában szexelt. A huszonegy évesek nem könnyen befolyásolhatók. Szerintem viszont a harminchárom évesek egoisták.

Reid felnevet.

– Értem. – Eltelik egy másodperc. – Azért nem nézek ki negyvennek.

– Biztos, hogy nem.

– Most komolyan!

– Hiszek neked. – Szélesen elmosolyodom. Érzékenyen érinti az öregedés. Minden információmorzsa értékes egy olyan emberről, aki nem sokat árul el magáról.

Annak ellenére, hogy egyáltalán nem lenne szabad értékesnek lennie. És nem is az. Csak egy tétel a teendőim listáján, amit le kell húzni, és kész.

Amikor elérjük az utcasarkot, a lámpa épp piros. Egy maroknyi ember várakozik, amikor csatlakozunk hozzájuk. Bár nem kellene, mégis furdal a kíváncsiság, hogy Reid miért ragaszkodik annyira a minden kötöttségek nélküli szexhez.

– Összetörték talán a szíve…

Reid figyelmeztetés nélkül átkarolja derekamat, magához húz, a szája a fülem mellett állapodik meg.

– Nagyon, nagyon várom, hogy egy kis munkát adjak a szádnak!

– És pontosan mire gondolsz? – Nem sértődöm meg. Sokat beszélek. Tudok poénkodni rajta.

– Elég sok mindenre gondolok. Nagyon… sok… rosszalkodásra. – Majd előrenyomja a csípőjét, és ismét megérzem, hogy ööö, milyen hatással vagyok rá.

Vagy hogy még mindig hatással vagyok rá. Nem tudok eleget arról, hogyan működik ez az egész.

De azt tudom, hogy elég ijesztő az, ami a lába között van, és hogy tervei vannak velem, nagyon sokféle terve, és hirtelen rádöbbenek, hogy milyen közel járok ehhez az egészhez. Ehhez a cselekedethez, ehhez a valószínűleg túlhájpolt és túl felszínesen elmagyarázott dologhoz, amin évek óta aggódom és idegeskedem.

És életemben most először leszek olyan ideges, hogy befogom a számat.