KONDOR VILMOS

A KORONA ÜGYNÖKE

AVAGY
PRETIUM VERITATIS

Szent Korona-trilógia

A trilógia további kötetei

A másik szárnysegéd

A koronaőr második tévedése

© Kondor Vilmos, 2018, 2025

© Open Books, 2025

A kalligráfiákat készítette: Buzogány Dezső

A szöveget lektorálta: Hites Sándor

A kötetben közölt fotók a szerző gyűjteményéből származnak.

Felelős kiadó Halmos Ádám

Felelős szerkesztő Nádor Zsófia

Az első kiadást szerkesztette Sz. Molnár Szilvia

Borítóterv Zatykó Fanny

Műszaki szerkesztő Kovács Balázs Sándor

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-572-529-8

S a hős, ki a népnek vérét felforralta,
Azt a vész óráján hűtlenűl elhagyta.
Sorsát egy hazának, mely ön vérében fúl,
S egy nemzetét vivé el lelkén ostorúl.

WARGHA ISTVÁN

1.

– Maga csak egy stutzer, ha meg nem sértem, mit tud maga arról, ha az embernek mása sincs, csak a neve? – csapott az asztalra védenczem olyan hangosan, hogy azonnal nyikordult a kulcs a zárban, és egy óriási harcsabajusz jelent meg, alatta pedig, feltehetően egy száj mélyéről, ekként dörrent a hang:

– Fölfordulást okozunk?

– Nem okoz – siettem a válasszal. – Legyet látott, arra csapott reá – magyaráztam, magam sem tudván, miért, mert nem tartozom én magyarázattal egy porkolábnak, még akkor sem, ha mesebéli termetéből mindketten kikerülnénk védenczemmel.

– Légyre – lebbent a bajusz. – Márcziusban.

– Kérem, a legyek természetrajzáról mit sem tudok, ellenben fölszólítom, hogy hagyjon magamra védenczemmel – folytattam, remélvén, hogy a harcsabajusz nem lép be a tömlöczbe, és pöczczint ki mindkettőnket egyetlen mozdulattal a rácsos ablakon, ugyanakkor az egyedüllét pusztán illúzió maradt, tekintvén a tömlöczben védenczemen kívül még hárman tartózkodtak, ám ezek most feltűnően vagy aludtak, vagy dohányoztak, vagy a falat bámulták, ekként biztosítván számunkra a magánlét illúzióját.

A harcsabajusz vállat vont, majd úgy bevágta az ajtót, hogy talán még az Úri utczában is hallani lehetett dörrenését.

– Ide figyeljen – fordultam védenczem felé, aki a priccs szélén ülve igyekezett sokkal nagyobbnak látszani valódi termeténél. – Ma reggel idefele jövet ismét beszéltem az ügyésszel, aki továbbra is hajlik a vád mérséklése, esetleg elengedése irányába, amennyiben hajlandó a névváltoztatásra.

– Na tessék! – emelkedett védenczem gyerekméretű ökle csapásra, de még időben eszmélt, és az asztal lapjára fektette kezét, mely alig valamivel volt kisebb az enyémnél. – Változtasson az a kurafi nevet! – harsogta. – Az a kurvapeczér, az a szingyolafattya, az a szarházi, az a…!

A másik három börtöntöltelék halk kuncogásba és helyeslésbe kezdett.

– ELÉG! – csaptam most én az asztalra. – Elég legyen már, éppen ezért került ide. Pontosan ezért. Hányszor kell még elmagyaráznom magának, József, hogy a király személyének megsértése nem tréfaköltemény?

– Úgy nézek ki, mint aki röhög? – puffant védenczem, és arczának borostája alatt szinte lángolt a bőr. – Ez az egyetlen, amit anyámtól, attól a jó asszonytól kaptam, nincs is másom ezen kívüle, és ezek meg azt akarják, hogy adjak túl rajta? – siránkozott mérgesen. – Változtasson ő nevet! – rikkantotta, ki tudja, hanyadjára. Volt pár makacs ügyfelem, akikhez képest a berhidai szamár kezes bárány, ám eddig mindig sikerült jobb belátásra bírnom mindegyiket.

Sóhajtottam, és elővettem egy szivart. Nem a legjobb virginiát, mert azt nem hozom magammal a börtönbe, hanem a harmincöt krajczáros szivart, és nem is egyet, hanem kettőt. Védenczem különösebb lelkesedés híján vette el a dohányrudat, és a fejét ingatta, de olyan svunggal, hogy hosszú, őszes hajának minden szála lengedezni kezdett. Aztán a hideg kőpadlóra köpött, és ócska, valamennyire mégis meleg mellényéből állát felszegvén a szemembe nézett: – Változtasson ő nevet.

– Mármint a császár – sóhajtottam. – Erről is diskuráltunk már. Őfelsége nem fog nevet változtatni.

– Pedig ha valami baja van, akkor neki kell ezt megtennie – ellenkezett védenczem –, mert én vagyok az idősebb.

Az a bökkenő, hogy ebben az egyben igaza volt.

– Amikor azt állítják, hogy őt szidtam, akkor lehet, hogy magamat szidtam, úgy-e?

– Úgy.

– Na látja.

– Persze hogy látom, és fogom is érvelni az esküdtek előtt, de nem lesz egyszerű – fújtam ki a füstöt. – Nem mondhatom nekik, hogy… – Mély levegőt vettem, és kicsit öblösebben folytattam, midőn a törvényszéken szoktam rétorálni: „Tisztelt esküdtek, amikor védenczem azt mondta, hogy Ferencz Jóska egy lópofájú kurvalator, aki azt érdemli, hogy a ragya meg a rontás rágja szét a valogát…”

A három fegyenc most már hangosan röhögött.

– Miért nem? – érdeklődött védenczem.

– József… – néztem rá.

– Ferencz József – dugta a szivart a szájába védenczem. – Ez a becsületes nevem, és ha rendesen viselkedik, akkor szólíthat Ferencz Jóskának, de felségnek egyébiránt semmiféle környülállásokban.

– Mégiscsak ő a császár és a király.

– Mégis.

– Nem akar emiatt hosszú évekre börtönbe kerülni.

– Nem mindegy, hogy azért ülök rács mögött, mert tolvaj vagyok, vagy mert megsértettem a király személyét? – vont vállat. – Ugyanaz a börtön, ugyanaz a rács, ugyanaz a priccs, ugyanaz a koszt.

– Jóska… – Védenczem az asztalra könyökölt, mintha nem is zavarta volna a tömlöcz, melyen három másik jómadárral osztozott, mintha nem is zavarta volna a csont velejéig ható nyálkás, nyirkos hideg, melytől az orrom azonnal folyni kezdett, mintha nem zavarta volna az ablakra lecsapódó vastag pára, mely apró patakban csordult alá a fényesre kopott kőpadlóra, mintha nem zavarta volna, hogy a sarokban álló kis vaskályha réges-régen kialudt, és hacsak én nem pirítok rá az őrökre, akkor begyújtatlan marad – én azonban a türelmem végén jártam. Nehéz éjszakám volt, előtte még nehezebb napom, mióta kézhez kaptam a levelet a csomaggal. Alig hunytam le a szemem az éjjel, minden körül jártak a gondolataim, csak nem Ferencz Jóska és az ő csökönyös feje körül, legszívesebben otthon maradtam volna az én Bertuskámmal, vagy benn az irodámban, kávéért küldve Samut. Ehelyett itt kellett lennem ebben a nyirkos és hideg tömlöczben ezzel a szamárral, ezzel a csökönyös, állhatatos, kitartó, fafejű szamárral, akinek azonban részint igaza volt, de ezt nem akartam elismerni neki, mert akkor annyira elbízza magát, hogy a végén még halálra ítélteti magát.

– Áh! – legyintett védenczem a szivart szopogatván. Mindig mondtam, hogy hozok neki rágni való dohányt, de ő maradt a szivarnál. – Maga egy stutzer, mit tud maga arról, hogy az embernek semmije sincs már, de még a nevét is el akarják venni tőle?

– Először is! – csattantam fel, mire Jóska összerezzent. – Nem vagyok stutzer, kikérem magamnak, hogy bájgúnárnak nevezzen, másodszor legyen maga megnyugodva, tudom, hogy milyen az, amikor az embertől a nevét akarják elvenni.

Jóska erre kivillantotta sárgás és hiányos fogsorát, a szivar a szájában, akár egy mesebeli szörny, tekergőzött, aztán nevetni kezdett.

– Magának meg aztán mi a baja a nevével? Nem mondom, a Gyra nem szép magyar név, nekem történetesen nem is nagyon kellene, de a magáé, csak a magáé – szörcsögött egy kicsit.

– Dehogy az enyém! – kiáltottam, mert ismét sikerült kihoznia a béketűrésemből. – Tegnap óta tudom, hogy nem ez a nevem.

A jómadarak korábbi foglalatosságaikba merültek.

– Öhh – nyögte csodálkozva Jóska. – Öhh… Hanem?

– Wargha – szaladt ki belőlem hangosabban a szükségesnél. – Wargha.

– Maga meg miről beszél?

Leszívtam a füstöt, majd lassan fújtam ki az orromon keresztül, és csak azért árultam el neki, amit még Bertuskámmal sem osztottam meg, mert olyannyira feszítette kebelemet, hogy attól tartottam, széjjelrepeszti, így jobb híján védenczemnek fedtem fel a kényszerű, kellemetlen titkot. – Tegnap csomagom érkezett levél kíséretében, melyben egy váradi ügyvéd azt közölte velem, hogy nemrégiben elhalálozott ügyfele a naplóját hagyta rám.

– És azzal mi a baj?

– Az, hogy a levél írója azt is közölte még, hogy akit eddig apámnak hittem, nevelőapám volt csupán, mely tényállásból inclusive az következik, hogy az anyám élete végéig hazudott nekem, és… – hallgattam el.

– És? Mondja már!

– Apámat Warghának hívták – feleltem halkan.

– És azzal mi a baj? Rendes magyar név az.

– Wargha Istvánnak – mondtam még halkabban.

Jóska összeráncolta a szemöldökét, majd tekintetét úgy járatta körbe a tömlöczben, mintha a falakon pókok jártak volna titokzatos össztáncot.

– A koronás Wargha a maga apja? – rikkantott fel.

Nem feleltem.

– Az a Wargha, aki elárulta az osztrákoknak, hogy hol van a magyar korona?

Hallgattam.

– Az a Wargha, akinek köszönhetően az a kurafi, az a pernahajder, az a cemendék fattya magyar királlyá koronáztatott?

Felvontam a szemöldököm.

A jómadarak oly nagy hallgatást folytattak, hogy kevés híján elfeledkeztem jelenlétükről.

– Ááá – csapott először az asztalra Jóska, majd hátradőlt a priccsen. – Maga tényleg semmit sem tud. A Wargha nem talált meg semmit, azt a szarjankót egy hamis koronával koronázták magyar királlyá.

– Ezt maga meg honnét veszi? – hüledeztem.

– Mindenki tudja ezt Pesten – felelte hányavetin védenczem. – A maga apja nem árult el semmit, csak a saját nevét, amit magára hagyott, de nem a koronát. Hajoljon csak közelebb – intett, mire jobb belátásom ellenére közelebb hajoltam.

– Az a kurvapecér csak trónbitorló! – suttogta Jóska. – Az egész meg volt csinálva, hogy végre király legyen. Nem igazi a korona, amit a fejére tettek, de nem ám! Az igazi koronát Kossuth őrzi, és sorra járja a világot, uralkodókkal és fejedelmekkel találkozván, hogy bebizonyítsa az igazat. És akkor majd nevet fog változtatni az a kurvák latorja, meglássa! Akkor majd nevet fog változtatni! – kacsintott rám Jóska, majd leharapott egy darabot a szivarból, és kedélyesen rágni kezdte. Én úgy véltem, aznap sem érte, sem az ügyéért nem tudok többet tenni, ezért odahívtam harcsabajuszt, és lesiettem a Várból, hogy találjak még csónakot, mely átvisz nemcsak a Fő utczán, hanem a Dunán is.

2.

Ugyan az árvíz pár hete uralta csak Buda legmélyebben fekvő területeit, az emberek egy része, engem is beleértve, lassan kezdte megszokni, hogy a Fő utcza in praxi eltűnt, a két oldalán emelkedő házak között csónakok jártak, sőt néhány élelmesebb és bátrabb polgár nem átallott függőhidat ácsolni két épület felső emelete közé. Midőn csónakomra vártam, az egyik ilyen függőhidat szemléltem, melyen öregasszony imbolygott, de olyan ügyességgel és egyensúlyérzékkel, hogy felléphetett volna akár a Barokaldinál a Városerdő sarkán, vagy a sugárúti vurstliban a szakállas nő előtt. Noha nehezen értettem, hogyan képes eme mutatványra, mert jobb kezét láthatón örök görcsbe szorította a reuma, hátát meggörbítette a hexensussz, jobb lábát egyéb kórság rövidítette meg.

Ha az életem múlott volna rajta, akkor sem megyek át azon a hídon, inkább beugrottam a ladikba, a csónakos mocskos markába nyomtam hat krajczárt, és leültem az ingatag jószág orrába, lévén az a legbiztonságosabb része. A folyó még mindig képtelen volt megszabadulni a jég terhétől és átkától, ezért a csónakosnak ügyesen kellett kormányoznia fatákolmányát, bár ex vero nem is lett volna szabad vízre szállnia. A szokatlan helyzetek azonban szokatlan megoldások után kiáltanak, ezen okból a városi tanács csónakokra és személyek szállítására vonatkozó határozatait mindenki egyöntetűen figyelmen kívül hagyta. Nem negyedóránként indultak a ladikok, mint rendesen, hanem amikor megteltek utassal, noha a jégnek zajlása miatt eleve el sem indulhattak volna, ám a város két partja között nem szakadhatott meg az élet. Ahogy a többiek elfoglalták helyüket a ladikban, elővettem szivaromat, és a kormányostól elkérvén az ő szivarját, meggyújtottam a dohányrudat abban a hiszemben, hogy segít majd felmelegedni. Szorosra húztam magamon bekecsemet, kalapomat erősen fejembe nyomtam, és vártam az indulást. Unaloműzésből a Bomba tér elaggott házait nézegettem, a Fő utczán feszülő víz mocskos tükrét, melyen minden volt, kezdve a kenyérhéjtól a csirkefejig, a papírgalacsintól a másfajta galacsinig, a kiolvasott újságtól a törött fejű babáig. Kolozsvárról vagy Nagykanizsáról tekintvén akár romantikusnak is mondhatnók ezt a házak közötti csónakozást, hiszen Ráczváros magasabban fekvő részeihez vízi úton is el lehetett jutni, ám ennek sem a ráczok, sem a svábok, sem a Bomba tér és környékének többi lakói nem örültek, mert a Nagy Árvíz idestova harmincznyolcz éve bebizonyította már, hogy amennyire barátunk a víz, annyira az ellenségünk is, és Wesselényihez hasonló hőst keresni lehetett ugyan, de találni már nem.

Ezekkel a gondolatokkal csak csitítani akartam a fejemben uralkodó fejetlenséget, melyet védenczem okozott, aki miatt kénytelen voltam ezen a Wargha nevű emberen gondolkodni, aki vagy az apám volt, vagy nem. Aki vagy elárulta a koronát, vagy nem.

Amint a csónak nekilendült, óvatosan kerülgetvén a jégtömböket, magamra is hirtelen ladikként gondoltam, legalábbis az előttem tornyosuló föladatra. Wargha levele nem lepett meg, ha őszintén szembe akarok nézni magammal és rég eltemetett anyámmal, aki nemcsak felesleges súlyt hordozott a dereka körül, de súlyos titkokat a lelkében. Tudtam, hogy a csónak, ha lassan is, és meg-megállva, átér a pesti oldalra – ugyanígy tudtam, hogy lassan és meg-megállva magam is be fogom látni: Wargha levele igazat tartalmaz.

Ekkor nekiütköztünk egy jégtömbnek, mire a csónak kilendült, és az egyik kölyköt apja az utolsó pillanatban, a kabátja ujjánál fogva védte meg attól, hogy a hideg és gonosz víz fogságába essen. Az ütközéstől én is felriadtam bűvöletemből.

– Ha tudom, hogy ez lesz – morogta a bajuszos apa, didergő fiát szorongatva –, inkább megyek azon a hídon – mutatott a háta mögé, észak felé, ahol az új híd kanyarodott Buda és Pest között.

– De hát nincsen átadva még a nagyközönségnek – jegyeztem meg halkan, és magam is a hídra pillantottam.

– Ha nem gyön az ár, akkor már átadták volna – felelte egy öregúr, akire a borotválkozásnál csak egy fürdés fért volna rá jobban.

– És által van adva? – érdeklődtem.

– Nincs, mert gyött az ár – vágta rá az öreg kaparós hangon. – Nézze csak meg, hányan járnak rajta – mutatta. Való igaz, a hídon erős volt a jövés-menés, sokan igyekeztek egyik oldalról a másikra a hideg szélben, a latyakos fakockákon csúszkálva, pedig de facto nem volt még átadva. – Ide figyeljen, maga! – rikkantott a ladikosra, aki lassan fordította oda busa fejét. – Legközelebb ne igyon annyit, és akkor nem potyognak bele gyerekek a jeges árba!

A ladikos szája sarkába tolta szivarját, horkant egyet, és válaszra sem méltatta az öreget.

– Ha engem kérdez, felelőtlenség egy át nem adott hídon járni – jegyeztem meg.

– De nem kérdeztem magát – vágta rá az öregember. – Most jöttem utoljára csónakkal. – A bajuszos apa erőteljesen bólintott. – Ennél csak jobb lehet az új híd.

– Mennyivel jobb – sóhajtott egy fiatal leány, aki eleddig csendben és szerényen húzta meg magát a ladik végében, hatalmas kendőbe burkolva magát. – Én egyik este…

– A hídépítő vállalat és a hídfelügyelőség tudtával használják a hidat, tudja-e – kötötte az ebet a karóhoz a vénember, tudomást sem véve arról, hogy a leány mondani akart valamit.

– Által van adva? – érdeklődtem most már bosszúsan.

– Nincsen, de…

– Akkor maga miért nem azon kel át Pestre? – mordult fel a még mindig remegő kölyök apja barna süvege alól. – Miért rontja itt a levegőt?

– Én kérem… – makogta a vénember.

– Mert az úr itten – mutatott rám a férfiú, kinek hevességére az ijedelem volt a legnagyobb mentsége, s ha dühét akként tudta levezetni, hogy a vénemberrel kiabált, én nem szándékoztam ebben megakadályozni – kicsinyt szögletesen gondolkodik, a józan ész ellenében…

– Na de kérem!

– …mégis van benne ráczió, de magának miért kerepel a szája, darál itt összevissza, amíg alaposan nyakon nem vágom? – fejezte be a férfiú kérdését, melyet bizonyos tekintetben túlzásnak vettem, ám szót nem emeltem ellene, mert mindenki elhallgatott. Meg akartam jegyezni, hogy át nem adott hídon átkelni olyan, mint főtelen ételt enni vagy mint frissen rakott cserépkályhába begyújtani az előtt, hogy a gerencsér áldását adná rá. Én egyet tudtam csupán: addig lábamat nem teszem az új híd fakoczkáira, amíg azt át nem adják, és meg nem nyitják a nagyközönség előtt. Hivatalosan. Ha elcsúszom, lábamat töröm, kin tudom elverni költségeimet? A kiesett munkát, az orvost, a kosztot? Amilyenek a hivatalnokok a városi tanácsnál, csak mutogatnának, hogy ejnye, kérem, nem volt az még átadva, hunczut az ügyvéd úr, amiért át nem adott hidakon ugrándozik. Mely tényállásban igazuk van.

A híd nem volt átadva.

A nagy szóváltásban észre sem vettem, hogy átértünk a másik oldalra, aminek igen ideje volt már, mert fülem majdnem lefagyott, ujjaim bekecsem zsebében ugyan nem kezdtek el fázni, de még egy fertályóra a jeges Duna vizén, és az én kezem is úgy néz ki, mint azé az öregasszonyé a függőhídon.

A Tömő tér, ahova a Duna medréből kikapart iszapot tömték, kihaltnak mutatkozott: ilyen időben a ladikokat leszámítva nem kötött ki semmi és senki. Elsőként hagyhattam el a csónakot, majd kezemet nyújtván kisegítettem belőle a fiatal leányt, aki két lábon járó gombócnak látszott vastag – és meglehetősen büdös – kendőjébe burkolózva. A többiektől egy kurta főbólintással vettem búcsút, amikor meghallottam a Deák Ferencz téri evangélikus templom harangját, midőn elütötte az egy órát. Hirtelen ráébredtem, hogy éhes vagyok, tekintvén a reggeli meleg tea és kacsazsíros kenyér óta egy falatot sem ettem. Szerencsére ott motozott bennem Ferencz Jóska megjegyzése a pletykáról, mely szerint hamis koronával koronázták meg a királyt. Eme neme a motozásnak arra pontosan elegendő volt, hogy ne hagyjon nyugodni, ezért utamat a Nádor utcza irányába vettem, tekintvén arra érhető el leggyorsabban a Váci utcza, abban is a Magyar Korona kávéház, ahol egy ablak melletti asztalnál egészen bizonyosan meg fogom találni Pörölyt, a férfiút, aki azt állította magáról, hogy mindent tud a magyar politikáról. Mindenről meg is volt a maga véleménye, amit nem átallott hol versbe szedni, hol meg széles plénum előtt fennhangon ismételni, bár ott már nem szabatos verslábakba szedve. Nekem is megvolt a magam véleménye őróla, mert két évvel ezelőtt egy ronda becsületsértési pörben voltam kénytelen megvédeni őt, ami ugyan győzelemmel fejeződött be, ám ez nem gátolta meg az ellenérdekű felet, hogy párbaj útján szerezzen magának elégtételt – amit nemcsak megszerzett, hanem meg is érdemelt, lévén ügyfelem különösen kaján és dicstelen módon gázolt bele a becsületébe. Ezenfelül ő volt az egyetlen hírlapíró, akit ismertem. Éppen elég is volt a fajtájából.

Most is ott perlekedett a pinczérrel és egy tarkopasz, kövér férfiúval.

– Kérem, engem tessék elküldeni innen! – kiabálta az újságíró.

– Nem fogjuk elküldeni, méltóságos uram – felelte a kövér úr, a kávéház új tulajdonosa, bizonyos Érseki úr. Néhány hete vette meg a kávéházat, és gyaníthatóan nem tudta, miféle alakok járnak az asztalokkal, székekkel és kávéval együtt. – Tessék szépen leülni, mindjárt küldetek egy habos kávét, azt szürcsölgetvén meg tetszik nyugodni, Smikorics úr, és meg tetszik látni, hogy mi innét nem küldünk el senkit sem, csak azokat, akik arra okot adnak.

Körbepillantottam a kávéházban, hátha mégis rosszul láttam, és valamelyik sarokban mégis ott rejtőzködik a Ráth főpolgármester két fia által vezetett krakélerek társasága, akik abban lelték örömüket, hogy találomra kiválasztott vendégeket háborgattak. Egyik kedvenc szórakozásuk az volt, hogy ki meri pofon verni a legközelebb belépő vendéget. Érseki úr sem merte kitenni a szűrüket, hiszen ki merne ujjat húzni a főpolgármesterrel, ám közeledett az idő, amikor véget kellett vetni ennek a szemtelen garázdálkodásnak, voltak ugyanis vendégek – köztük jómagam –, akik akkor tértek csak be kávéra, ha a krakélerek társasága nem tartózkodott a helyiségben.

Az írókat és költőket odavonzó hófehér márványasztalnál is nyugalom uralkodott, egy fiatalasszony Tolnai Lajost olvasott éppen, mialatt férje a Pester Lloydba merült bele mélyen. Szokatlanul csöndes délutáni óra volt, bár régen nem jártam már napközben a Koronában.

– Tudtam! – vágta az asztalra hírlapját a Pöröly álnéven a Borsszem Jankóban verselő férfiú, aki szentül meg volt győződve arról, hogy senki sem ismeri valódi kilétét, ugyanakkor mohón áhítozta a hírnevet és az elismerést. – Csak azért, mert zsidó vagyok…

– Kérem, a Smikorics úr nem zsidó, de ha az lenne, akkor sem küldenénk el innen – válaszolta zavarba ejtő nyugalommal Érseki úr.

– Szabad lesz a mantelt? – szólalt meg mellettem egy hang német akczentussal. Egy pinczér volt, hagytam, hadd vigye el a bekecsemet és a kalapomat. Az irattartómat is el akarta vinni, azt azonban már nem engedtem neki, és miközben kifeszegettem karmaiból bőrmappámat, beleütköztem egy asztalba, melyen a poharak és a csészék csilingelni kezdtek.

Pöröly felkapta a fejét, megpillantott, és felbődült:

– Gyra, maga egészen bizonyosan zsidó! Be ne jöjjön, mert kidobják!

– Ügyvéd úr – fordult felém Érseki, akinek hasa akkora volt, hogy az még mindig Smikorics irányába nézett. – Rettenetesen sajnálom, hogy…

– Maguk ki nem állhatják az izraelitákat! Kik lesznek a következők? A svábok? A taljánok? A ráczok? Mondja csak meg, hadd írják meg előre az újságok! – hőzöngött Smikorics, én éppen megfordulni készültem, amikor Érseki úr bödönhangja betöltötte a kávéházat.

– Maga, maga, maga…

– Istóczy-bérenc! – vágta ki Pöröly a sértést, melynek hallatán jobb érzésű emberek csak a párbaj helyét és idejét jelölik meg.

– Kérem, ennek tessék azonnal véget vetni! – rivallt rá a kávéház-tulajdonos a hírlapíróra. – Minálunk teljes a vallásszabadság és az egyenlőség. Mi vallási felekezetre való tekintet nélkül dobjuk ki innen a nem fizető, impertinens és hangoskodó vendégeket. Ez nálam elv!

Smikorics még keresgélte a szavakat, és én eme keresgélést kihasználva odasiettem az asztalához, és lehuppantam melléje.

– Smikorics úr, ugye nem akar ismét a törvényszéken kikötni? Hm? – kérdeztem. – Hallgasson rám. Érseki úr valóban kidobatott innen hat-nyolcz vendéget, szemtanúja voltam, de biztosíthatom afelől, hogy nem azért, mert izraeliták voltak, hanem mert magához hasonlatos módon viselkedtek. A Pesti Napló ennek ellenére közölte a czikket, melyet maga is elhitt, hogy itt nem tűrik a zsidókat. Noha tűrik őket, ahogyan magát is, sőt engem is. Bár ahogy látom, a türelem maga iránt fogyóban van.

– De az igazság! – kezdte a hírlapíró. – A testvériség és az egyenlőség!

– Ugyan, kérem.

– Maguk nem tudják, ki vagyok én! – rázta az öklét a hírlapíró Érseki úr és a közönyös arczú pinczérek felé.

– Örüljön neki – jegyeztem meg. Smikorics ugyanis minisztériumi tisztviselő volt, aki gyöngécske bökversekben ostorozta a magyar politikai elitet, kilétét senkinek sem volt hajlandó felfedni, kivéve azokat, akik explicite rákérdeztek, maguktól kitalálták, vagy mellesleg említették, hogy olvasták Pöröly versét. Ha a bujdosó honvédtisztek ilyen ügyességgel őrizték volna kilétük titkát, Ferencz Jóska tömlöczében mozdulni nem lehetne.

– Ez az Istóczy és az ő zsidóellenes kirohanásai – durrogott még egy kicsit Smikorics. – Hogy nem szégyelli magát, így ki akar rekeszteni minket a…

– Maga nem zsidó, Smikorics úr, hanem emlékezetem szerint pulai horvát.

– Még nem! – bökött a levegőbe mutatóujjával. – De be fogok keresztelkedni.

– Mégis hova?

– A zsidó egyházba.

– Azt sem fogják tudni, mihez kezdjenek a szerencséjükkel.

– Ugye? – ragyogott a férfiú orczája, aki mindezek ellenére nem volt olyan marha, amilyennek kinézett.

– Fiam – mondtam a pinczérnek, aki észrevétlenül beleolvadt a brokátfüggönybe, mialatt mi perlekedtünk –, hozzon nekem egy gyenge tyúkhúslevest, és… van friss liptai túrójuk?

– Havasi fűszerekkel ízesítve.

– És egy habos kávét.

A mellettem lévő székre tettem mappámat, majd felálltam, és a kandalló előtt kezemet a lángok felé tartottam. Smikorics pár pillanat múlva mellém lépett. A kávéház nyugalma végre helyreállt, lánglelkületű poéták tollai sercegtek, szeretők csókjai csattantak, éhes hasak kordultak utolsót, levesek kanalaztattak, húsok vágattak, szivar- és pipafüstök fúvattak, biliárdgolyók csattantak, kávék szürcsöltettek. Csupa olyan hang, melyet szívesen hallgattam, valahányszor a Koronába vitt az utam, ami sajnos nem olyan gyakran történt meg, mint szerettem volna, mert voltak ügyfelek, akik nagyon lassan akarták (illetve nem akarták) kifizetni a járandóságomat.

Smikoricsot szerencsére nem kellett ismét emlékeztetnem.

– Gyra úr, az utolsó részletet talán a jövő hónapban…

– Addig is feleljen nekem – fordultam feléje, amit meg is bántam, mert úgy magasodott fölém, akár egy római szobor. Azt tettem, amit mindig, ha nálamnál magasabb emberrel kell beszélnem: leültem az asztalhoz.

– Mire?

– Igaz, hogy a királyt hamis koronával koronázták meg? – tettem kezem az asztalra.

Az újságíró barázdált arcza gúnyos mosolyra húzódott bozontos szakálla mögött.

– Ne mondja, hogy maga is elhitte ezt az ostoba pletykát.

– Szóval maga is hallott róla.

– Miért érdekli most hirtelen a korona meg a koronázás?

– Egy ügyből kifolyólag – feleltem, tekintvén eszem ágában nem volt elmondani neki az indítékomat. – Amin dolgozom.

– Ah – csapta fel állát a hírlapíró, ami felhívta a figyelmet rosszul kötött nyakkendőjére. Olyan öntelten nézett, hogy a legszívesebben bepereltem volna a tartozása miatt. A minisztériumi tisztviselők tudják, mi az élet. Itt volt déli fél kettő, én még nem ettem, de már megjártam a Fortuna utczai börtönt, ám csak azt követően, hogy korábban megfogalmaztam pár beadványt az irodámban, ezzel szemben Pöröly háromig itt fogja illegetni magát, aztán nagy kegyesen visszamegy a minisztériumba tollat hegyezni. Ugyanakkor nem válogathattam. Pöröly mindenkit ismert, olyan volt, akár egy darázsfészek, és magam sem értettem, hogyan, de híreit okosan rostálta, ráadásul megvitatta őket további hírlapíró és szerkesztő ismerőseivel, azaz beszélni vele olyan volt, mint a Városerdő szélén jegyet venni a Barokaldihoz, mert a jegyárus mindent előad az embernek három perczben, amit érdemes látni.

– Lássuk csak… – dőlt előre Smikorics. – Lássuk csak…

– Nézze, Smikorics úr – szakítottam félbe. – A történetet magna parte én is ismerem, ahogy szinte mindenki.

– Tudja, hogy ki ásta el a koronát?

– Ha minden igaz, akkor…

– Tudja, hogy ki találta meg a koronát?

– Kempen rendőrfőnök, aki…

– Tudja, hogy ki árulta el neki a rejteket?

Sóhajtottam.

– Ezt az egyet tudom. Wargha István árulta el neki.

A hírlapíró lassan elfordította a fejét, és kipillantott az ablakon a Régiposta utczára. Követtem tekintetét, de láttam, hogy valójában nem is néz semmit, csak a távolba réved. A Régiposta utczában kevesen jártak, egy konflis döczögött, kocsisa majdnem aludt a bakon, a kocsi ablakai el voltak sötétítve, és ahogy közeledett felénk, eszembe jutott a hír, melyet minap olvastam a Fővárosi Lapokban, és arra gondoltam, hátha visszajött az a titokzatos asszony, aki valamelyik éjjel egyenesen a pályaudvarról hajtatott pontosan ide, a Korona kávéházba, hogy szobát vegyen ki éjszakára. Érseki úr maga felelte neki, hogy nincs kiadó szobájuk, lévén a Korona nem szálloda, és úgy általában, kinek méltóztatik a hölgynek lenni, mire állítólag ezt a választ kapta: – Egy olyan úrhölgy, aki szobát keres, mert talán bajban van. – Azzal a titokzatos asszony elhajtatott, két vendég rendőrért szalajtott, máig nem értem, miért, ám az úrhölgy ugyanolyan nyomtalanul tűnt el, ahogyan megjelent, és azóta is rendszeres témája a kávéházi és csapszéki beszélgetéseknek. Egyesek állítják, hogy Erzsébet királyné volt az álruhában, mások szerint a híres kurtizán, Carola Cecília akart új életet kezdeni, megint mások szerint egy vidéki földbirtokos felesége, akit az ura elkártyázott, ám sikerült időben elszöknie. Bámulatos, mire képes a pesti pletyka, engem azonban nem a pletyka érdekelt, hanem az igazság, legalábbis annak a magva, és egyelőre nem volt más reményem, mint ez a nagydarab tisztviselő-hírlapíró-bökversfaragó, a maga medveszerű termetével, oroszlánszerű temperamentumával és hangyaszerű agyával.

– Vagy nem… – szólalt meg Pöröly, jobb keze hüvelyk- és mutatóujjával simogatva dús, nyírásra erősen érett szakállát. – Vagy nem.

– Ne mondja, hogy maga is felül annak az ostoba kordébeszédnek – mordultam bosszúsan, amely bosszúság nem is Pörölynek szólott, hanem korgó gyomromnak, mert a Koronában ugyan jól főztek, de a felszolgálás lassúbb volt, mint a csiga vonulása.

– Nem zörög a haraszt…

– Szabad lesz? – szólalt meg a pinczér, karján egyensúlyozva egy tálcát, rajta gőzölgő levesemet, mellette apró tányérban tormát. Letette elém mindkettőt, és megvárta, hogy lenyeljem az első falatot, majd orczájára széles, elégedett mosoly ült ki, amikor lassú, meggyőző főbólintással jeleztem feléje: a leves remek, mint mindig.

– Nézze – szürcsöltem a levest –, az bizonyos, hogy Szemere és még páran a rebellió második évében, kifelé menekülvén az országból, elásták a koronát.

– Vagy nem.

Elgondolkodva rágtam egy nagyobb darab olaszrépát, mialatt kanalamba emeltem a tyúklábat. Folytathattuk is volna ezt a beszélgetést akár napestig, mert nálamnál szívesebben senki sem hadakozik arra érdemtelenekkel, ám ott gőzölgött előttem levesem, ezenfelül nem azért jöttem, hogy vitatkozzam Smikoriccsal, hanem hogy tőle mint szakavatott hírlapírótól és kotnyeles kávésántáni törzsvendégtől megtudjam, mit tart a pesti pletyka.

– Vagy nem – emeltem a számhoz a tyúklábat. – Akkor elmondaná nekem, hogy mi történt?

– Kérem, mi sem egyszerűbb – dőlt hátra Pöröly a széken, majd felhúzott szemöldökkel bámulta üres kávéscsészéjét. Értettem a szóból, és mivel azon a pár krajczáron nem múlott semmi, rendeltem neki egy újabb findzsát, ráadásul nagyobbat, hogy sok kávé férjen bele. Smikorics akképpen kezdett bele a mesébe, mintha éppen Tycho Brahe árulta volna el nem is a bölcsek kövének titkát, hanem hogy a párbajban levágott orra helyére újat gipszből vagy rézből, netán bronzból készítettek-e neki.

– Mindenki azt hiszi, hogy a korona, amit 1853 szeptemberében találtak meg – kezdte tudálékosan Pöröly –, az igazi korona volt. A valódi korona, amivel utoljára Ferdinándot koronázták meg. És milyen kényelmes is volt ez mindenkinek.

– Mindenkinek? – ismételtem, amint a tyúkláb után figyelmemet a nyakra fordítottam.

– Ügyvéd úr – paskolta meg a hasát a hírlapíró. – Ferencz József császárunk és királyunk a rebellió vérbe fojtása után – suttogta, jóllehet alig voltak a kávéházban – hetekig, hónapokig kerestette a koronát. Egész ezredek túrták a földet a Dunánál, Orsován és környékén. Ölnyi mélyre felszántatott, ki tudja, hogy hány száz holdat. A koronát csak nem találta. Ezalatt emberei, Kempennel az élen, valóságos hajtóvadászatot indítottak a kormány egykori tagjai után is, és… – hallgatott el nagy hirtelen, mert a pinczér közeledett, kezében a findzsával, melynek forró gőze lobogóként vonult előtte az asztalok között. – Csakhogy a koronát mindenki magának akarta! – döntött a fekete italba egy nagy kanál czukrot Pöröly. – Magának akarta Kossuth, mert tudta, hogy addig van reménye a szabad magyar hazának, amíg az osztrákok rá nem teszik a kezüket a koronára. Ha a király – halkította le ismét a hangját – korona nélkül akart volna a magyarok uralkodója lenni, akkor előbb halunk meg, mint hogy ezt engedjük. A császárnak ahhoz kellett a korona, hogy oka és joga legyen uralkodni Magyarország fölött. Kellett a korona az itthon bujdosó szabadsághősöknek is, hogy ha majdan lesz végre új és szabad felelős magyar kormány, akkor…

– Azt mégis hogyan tervezték? – érdeklődtem. – A szabad magyar kormányt.

– Fölkeléssel, lázadással, a magyar nép egységbe kovácsolásával.

Eltoltam magam elől az üres levesestálat, a tyúk vékony, ámde ízletes combját a torma mellé helyeztem, és levágtam egy darabot a húsból.

– A magyar nép egységével? – ismételtem. – Hány besúgója van köztünk az osztrákoknak? Hányan viselnek hivatalt és kapnak pénzt az osztrákoktól? Hányan élnek abból, hogy az osztrák hasat meg a fővárost etetik?

– Azok árulók.

– Ezt gondolja?

Pöröly ajka ravasz mosolyra görbült a findzsa fölött.

– Dehogy gondolom, csak felidézem a helyzetet. Mint az igazságra kényes hírlapíró.

– Akkor jó – bólintottam, és folytattam a tyúkcomb széjjelszedését. – Már azt hittem, a saját véleményét osztja meg velem. Ott tartottunk, hogy a magyar nép egysége.

– De a koronát senki sem találta – tért ki a támadás elől Smikorics. – Égen-földön keresték, tűvé tették érte az országot, de eredmény nélkül. Korona nem volt, Ferencz József magyar király nem lehetett, Kossuth képtelen volt befolyásra szert tenni Európában, a bujdosók bujdostak tovább. És ekkor – emelte fel jelentékeny mutatóujját – hirtelen előkerült ez a Wargha, aki állandóan ott nyüzsgött Kossuth családja körül, mintha mi sem történt volna, pedig mindenki tudta, hogy számos bujdosó haláláért felelős.

Megborzongtam. Alig egy órája, hogy elsétáltam az Újépület mellett, ahol Batthyányt kivégezték, és ahol éveken át folytatták ezt a gyalázatos gyakorlatot az újonnan lefogott bujdosókkal.

– Elbűvölte ez a Wargha nevű spion Kossuthékat, főleg Zsuzsanna asszonyt, sőt lopva még Kossuth Amerikában nyomott dollárjait is árulta – folytatta Pöröly, én pedig hallgattam, és számban megkeseredett a mezőkövesdi torma. – Aztán ötvenhárom májusában Wargha egyik napról a másikra eltűnt. Azonnal suttogni kezdték, hogy Kossuth követőinek titkos köre rájött az ármányra, és elüldözték. Tudja, hova ment?

A fejemet ráztam.

– Londonba!

– És ott mit csinált?

– Ez a legjobb, ügyvéd úr, ezt nagyon fogja szeretni – húzogatta tömött szakállát. – Találgasson.

– Találgasson, akinek két anyja van – mordultam bosszúsan.

– Inkább az, akinek két apja van! – harsogott Pöröly, én meg, ha csak egy kicsivel vagyok izgulékonyabb a kelleténél, azonnal elszaladok onnan, de hát az én titkomat csak én ismertem. – Akkor ne találgasson. Azért ment oda a Wargha, hogy megtalálja a koronát.

– Az angol fővárosban? Ott volt a korona? – szaladt ki a számon, de azon pillanatban tudtam, hogy ostobaságot mondtam.

– Kossuth volt Londonban, meg az összes magyar emigráns – fogta ismét suttogóra a hírlapíró. – A titkok tudói. A korona titkának tudói.

– Értem.

– Érti? – hunyorított felém Smikorics. – Bizonyosan érti?

– Úgy gondolom…

– Na, ide figyeljen, elmondom magának, de csak azért, mert segített nekem a törvényszéken – intett, hogy húzzam közelebb a székemet. A székkel együtt az időközben felszolgált liptói túrót és foszlós kenyeret is odébb húztam a fehér abroszon. Pöröly ennél feltűnőbben már nem hajolhatott volna az asztal fölé, hatalmas termete ráborult a findzsára és a tányéromra, és csak az nem tudta, hogy éppen világrengető titkot fog elárulni, aki becsukott szemmel és befogott füllel ült.

– Kossuth pontosan tudta, hol van a korona, és azt is tudta, hogy a Wargha a császár ügynöke.

– Valóban?

– Természetesen. Kossuth géniusz.

Pöröly kortyolt egy nagyot a findzsából. A hab beborította bajszát, de nem törölte le, én viszont úgy gondoltam, hogy kevésbé látszunk összeesküvőknek, ha egyikünk úgy fest, akár egy kövérre hízott kisded.

– Kossuth úgy döntött, hogy átveri Warghát is, meg a császárt is.

– Egyszerre.

– Pontosan. Nem azt mondta el neki, hogy hol van a korona elásva, hanem azt, hogy hol van a korona mása elásva! – mosolyodott el elégedetten. – A császár megtalálta a korona mását, tehát amivel hatvanhétben megkoronázták, az nem az igazi korona volt, ezen okból a császár nem törvényes uralkodója Magyarországnak, amiért hamarosan kitör a felkelés, és az egész világ megtudja, hogy Ferencz József trónbitorló!

– Ez a maga véleménye? – érdeklődtem.

– Nem föltétlenül.

– Csupán azért firtatom, mert ha ezt a véleményt a sajátjaként hangoztatná, akkor nem a király személyét sértené meg, hanem magát a felséget, és ha egy elszánt osztrák rendőr vagy besúgó ezt meghallja, akkor akár felségsértéssel is vádolhatják, márpedig az nem tréfafüllentés – közöltem vele, magam sem tudván, miért ferdítettem el az igazságot. Dehogy akarta ez a Pöröly megdönteni a királyt összeesküvéssel, dehogy akart az életére törni (a felségsértésnek ezek a tényálladékai), csupán elegem volt a badarságából.

– Nem az én véleményem, kérem – rezzent össze Smikorics, és aggódva körbehordozta tekintetét a kávéházban.

– Akkor tehát Wargha megtalálta a koronát?

– Meg – nyelt egyet a hírlapíró. – De nem az igazit, és a nyomorult ezt nem is tudta.

– Akkor hát miért kente össze az árulás sarával önnön nevét?

– Hahá! – csillant fel Pöröly szeme. – Pénzért. Tudja, mennyit kapott ezért a nemtelen cselekedetért? Hogy elárulta hazáját?

– Mennyit?

– Hatvanezer forintot – közölte mély elégedettséggel Smikorics.

A túró a torkomon akadt, köhögni kezdtem, és ha Pöröly rá nem ver egyet a hátamra, hát a végén még meg is fulladok.

– Hatvanezer aranyforintot.

– Az egy vagyon – nyögtem.

– Nem – rázta a fejét a hírlapíró. – Az tizenkettő vagyon.

– Jó – tettem le a kést. – Akkor az nem igaz, hogy a császár maga készíttette el a korona mását, amit aztán ez a Wargha talált meg nagy parádé közepette?

Smikorics úgy festett, mint a leány, akinek táncot ígértek, de helyette letaposták a lábujját.

– Khm… – köhécselt zavarában. – Vannak, akik ezt állítják.

– De ha valóban így történt – néztem rá –, akkor vajon Ferencz József miért várt tizennégy évet a megkoronázással? Hiszen már ötvenhárom karácsonyán magyar király lehetett volna belőle.

– De akkor nem tudott volna annyi hazafit leöletni – hajtotta le a fejét Pöröly.

Megjegyzését nem tartottam érdemesnek kétségbe vonni.

– És az nem lehet – firtattam, nagy darab túrót kenve a kenyér hajára –, hogy Wargha az igazi koronát találta meg, és a királynak azt tették a fejére? Nem lehet, hogy mégis törvényes uralkodója az országnak, ahogy abban Deákkal és Andrássyval megállapodott?

– A mai világban minden lehet – ismerte be Pöröly, aki annyi badarságot összehordott, hogy azt sem tudtam, vajon ő maga melyikben hisz, de azt még kevésbé, hogy mi volt az igazság a korona körül. Újonnan megtalált – bár elveszettnek soha nem hitt – apám valóban elárulta volna a koronát és a hazát? Vagy Kossuthék játékszernek használták? Vagy cinkosa volt az uralkodónak egy szégyenletes szemfényvesztésben? Hihetek-e a pesti pletykáknak? Hihetek-e a Pöröly álnevű ember terjesztette pesti szóbeszédnek arról az emberről, aki élete utolsó húsz évét mindenki által megvetve, a gyanú sötét árnyékában élte?

Felálltam, megköszöntem Smikoricsnak a segítségét, kifizettem a kávéját, hagytam, hogy a pinczér felsegítse bekecsemet, majd kalapomat fejembe nyomtam, és kiléptem a Váci utczára, ám járhattam volna akár a tengernek partján, annyira nem figyeltem sem a járókelőkre, sem a társzekerekre, ahogyan a konfertábilisokra, a hangosan rikácsoló vevőcsalogatókra, az utcán perlekedő bosnyák és szerb férfiakra, a nürnbergi árukat önnön hátukról áruló kraxlerekre, de még a kipirult orczájú fiatal hölgyekre sem. Ezerszer megtettem már ezt az utat lakásom felé, most is rábíztam magam a lábamra, igyekezvén fejemben rendet tenni mindazon kérdések között, amelyek az eddigiek mellé odanőttek.

Szeretem a kérdéseket, ezért lett belőlem ügyvéd.

A válaszokat azonban még jobban szeretem, különösen azokat, amelyek okosan feltett és okos kérdésekre adandók. Az a mocskos, bőrkötésű, tépett fedelű, girbegurba betűkkel teleírt napló, amelyet tegnap kaptam kézhez, nagyszerű, ámbátor nem túl vonzó indulási pont lehetett a válaszok megtalálása tekintetében. Arra józan ésszel nem számíthattam, hogy megtudom belőle az igazat, hiszen az ember, ha áruló, magamagának is nehezen vallja be, mit tett, papírra pedig végképpen nem veti.

Wargha levelének czélja és szerepe meglehetősen ködös volt előttem, és inkább abból tudtam meg többet, amit elhallgatott, mint abból, amit leírt.

Legjobban mégis kérése foglalkoztatott és nyugtalanított, a levél utolsó mondata, amely azóta is tompán lüktetett fejemben.

Anyám arra nevelt, ahogyan az iskola is, hogy az ember a szülejének szót fogadjon, és noha a módszerekkel kapcsolatban, amelyekkel az érintettek, azaz a szülők is, és az iskola is ezt a kitűzött czélt elérni óhajtották, nehezen tudtam egyetérteni, a czélt magát méltányoltam. Amikor anyám kért valamit, azt teljesítettem. Nem mindig örömmel, nem mindig repesve, néha bizony pofonoktól ösztökélve, de megtettem, amire szülőm kért.

Most egyszerre a semmiből előkerült ez a Wargha nevű ember a maga kérésével, amit olvasván azonnal felütötte bennem fejét az ellenkezésnek fenevadja, ám az iskolai „leckék”, valamint anyám korholó hangjának emléke lehűtötték a bestiát. Az érzelem helyét a józan ész és a kötelességtudat vette át.

Jogi tanulmányaim és pár éves gyakorlatom arra tanítottak, hogy mielőtt egy kérést teljesítek, megvizsgálom, mennyire jogos az a kérés, és esetleges teljesítésének mik lesznek a következményei – függetlenül attól, hogy ki kéri azt tőlem.

Nem elég, hogy Wargha a semmiből előkerülvén felforgatta mindazt, amit a múltamról igaznak hittem és tudtam, kérést is intézett felém, amely jövőmet hatotta volna át, alapvető módon befolyásolván azt.

Egyelőre azzal nyugtattam magam, hogy apám, ha Wargha valóban az volt, csak nem kért volna tőlem ilyenféle dolgot, ha tényleg igaz mindaz, amit állítanak róla.

Olyat csak nem tett volna.