Tiffany D. Jackson

Hová tűntél, Monday?

Kossuth Kiadó

Apukámnak és a Papinak, akik hagytak repülni, de mindig ott voltak, hogy elkapjanak, ha kell.

SZEPTEMBER

Ez a könyv arról szól, hogy eltűnt a legjobb barátnőm. Meg arról, hogy rajtam kívül nem vette észre senki. És még ez sem érdekelt senkit, amíg meg nem találták… egy évvel később.

Tudom, mi jár a fejetekben. Hogyan képes valaki, főleg egy gyerek, szőröstül-bőröstül eltűnni, úgy, hogy ez senkit sem érdekel? Mintha, mondjuk, felkelne a nap, aztán meg eltűnne. Az ember arra gondol, hogy legalább valaki szóvá teszi majd, nem igaz? De anya azt szokta mondani, hogy nem mindenki kering ugyanazon nap körül.

Monday eltűnéséig fogalmam sem volt, mit is értett ezen.

Washington D. C.-ben ilyesmi nem fordulhatna elő, gondolja az ember, mert ott a világ leghatalmasabb emberei laknak. Az elnök hátsó kertjében ilyesmi elképzelhetetlen lenne. Legalábbis itt, a város délkeleti, Southeast részén, így képzelik az emberek. Azt mondják, hogy a nemzet fővárosának árnyékában élünk, szóval hogyan tűnhetne el szőrén-szálán egy lány úgy, hogy senki sem szól emiatt?

Az orvosom szerint nem kellene már ezen lovagolnom. De aztán kijött az a podcast, újból végigvette mindazt, ami történt, beleszúrta a tűt az odakozmált sütibe, hogy megnézze, kész van-e már. Olyan ez, mint a rózsaszín, amit mindenki másnak lát. Néhányan rózsás színűnek és magentásnak, míg a többiek korall- és lazacszínűnek. Aztán a nap végére mégiscsak a jó öreg, megszokott rózsaszín lesz belőle.

Számomra az egész történet a nyolcadik osztály megkezdése előtti napon kezdődött. Ez volt az utolsó évünk az általános iskolában, amiről úgy hittem, ez lesz életünk legjobb tanéve.

AZELŐTT

– Anya, nem láttad Mondayt? – kérdeztem szinte abban a pillanatban, ahogy kiléptem a washingtoni Reagan Nemzeti Repülőtér kapuján. A hajam még zilált nyári fonatokban ült a fejemen, a bőrömet érzékenyre égette a déli napsütés.

– Te jó ég! Kaphatnék egy sziát előbb? Egész nyáron nem láttalak.

Anya kacagott, szélesre tárta sovány karját, én meg belerepültem a szívből jövő ölelésbe. Anya minden nyáron leküldött két hónapra Georgiába a nagymamámhoz. Monday meg én fura rajzokkal, kitépett újságcikkekkel telitűzdelt leveleket váltottunk a legfrissebb, szomszédokkal kapcsolatos és zenei pletykákról. De ezen a nyáron nem így volt. Monday egyetlen levelemre sem válaszolt. A levelei nélkül a nyár úgy vánszorgott, mint egy eltévedt teknős. Imádtam a nagyit, de hiányzott a szobám, hiányzott a tévém és mindenekfelett hiányzott Monday.

Az Anacostia folyón csillogtak a fények, miközben áthajtottunk a hídon a Martin Luther King Jr. Avenue felé – a távolban a Nationals baseballstadion látszott. Abban a pillanatban, ahogy lekanyarodtunk a Good Hope Roadra, észrevettem az elhagyott házra kiragasztott régi plakátot az útkereszteződésnél: „MENTSÜK MEG ED BOROUGH-T! Ez közösség! Ez otthon!”

Anya háta megfeszült, miközben lezárta a kocsiajtókat. Tősgyökeres déli ember lévén soha nem érezte magát biztonságban a nagyvárosban, pedig a születésem óta itt lakott. Hogy eltereljem a figyelmét, elkezdtem neki a megválaszolatlan leveleimről beszélni. Megvonta a vállát, az esti forgalomra figyelt, és valami olyasmit mormolt, hogy „talán nem jutott el a postára”.

Ennek nem volt sok értelme, mivel Monday meg én összegyűjtöttük a pénzt, és elég bélyeget vettünk, hogy kitartson az előttünk álló nyolc hétig, mivel a nagyi nem szerette, ha a gyerekek csüngnek a kagylón, és az unokatesóm egyébként is kisajátítja a telefont, hogy a pasijával dumáljon. Monday tudta, hogy utálok írni, de megígértük egymásnak, hogy tartjuk a kapcsolatot, és az ember nem szegi meg csak úgy az ígéretét. Különösen, ha annak tett ígéretet, akivel első osztály óta a legjobb barátnők.

– Nem tudom, Édesem – mondta anya, és megállt az italbolt melletti lámpánál, majd idegesen intett valakinek, akit megismert odakint. – Valószínűleg el volt foglalva valamivel, de ha megtudja, hogy hazajöttél, biztosan előbukkan.

A lámpa zöldre váltott, és anya rátaposott a gázpedálra. Vagy két háztömbig nyomta, aztán élesen bevette a kanyart balra az Anacostia Könyvtárnál, majd jobbra az U térig. Itthon is vagyunk. A ház előtt parkolt le az utcán, én meg kipattantam a kocsiból a hátizsákommal, és megrohamoztam az ajtót. Nem akarok hazudni, de minden nyáron abban reménykedtem, hogy mire visszatérek, minden varázsütésre megváltozik. Nem mintha nem szeretném a házunkat, csak egyszerűen imádom a meglepetéseket. Valahányszor karácsony reggelén leszaladok a lépcsőn, mindig azt várom, hogy friss terrakottaszínűek legyenek a falak, vadonatúj dívány fogadjon a régi, bézs színű kanapé helyett, rozsdamentes acél bevonat vegye át a rozsdásodó fehér elemek helyét, és új legyen a lépcsőkorlát, hogy ne nyikorogjon, amikor rátámaszkodik az ember.

Amint bementem, és konstatáltam, hogy semmi nem változott, ledobtam a táskámat, és a lépcső melletti telefon után nyúltam, hogy felhívjam Mondayt. Talán túlságosan lefoglalta a kisöccse és a kishúga pesztrálása ezen a nyáron, és azért nem írt. Akármi volt az oka, hagytam elsiklani, mert annyi mondanivalóm volt, hogy csaknem kiszakadt már belőlem. Egy kicsengés után valami automata hang közölte, hogy rossz számot hívtam. Két telefonszámot tudok fejből: Mondayét meg a sajátomat.

– Máris a telefonon lógsz? – Anya fújtatva húzta be a házba a bőröndömet. – Legalább szusszanj egyet itthon!

– Valami gond van Monday telefonjával.

– Talán mellé tette, vagy valami – mondta anya, miközben bezárta a bejárati ajtót. – Most pedig siess, és hozd a fésűt, valamit kezdenünk kell a hajaddal! Te jó ég! Mondanom kellett volna a mamának, hogy bontsa ki a fonatokat, mielőtt eljössz.

Kettesével szedtem a fokokat, úgy rohantam fel a lépcsőn, hogy kinyissam az első ajtót jobbra. A szobám pont olyan volt, mint ahogy hagytam. Kész agyrém. Vagyis a mély padlizsánszínű dupla ágyam be volt vetve, és a műalkotásaim a zenei és moziposzterek társaságában még mindig ugyanott lógtak a levendulaszínű falakon. Viszont nem volt időm rendbe tenni a sátrat, amit Monday meg én az elindulásom előtti utolsó együtt alvás idején építettünk egy csomó lepedőből és díszpárnából. Még mindig ott állt a polc alatt az ablak közelében. Az ajtaja az utca túloldalán álló könyvtárra nézett.

– Claudia, igyekezz! – kiáltott fel anya odalentről.

– Jövök!

Felkaptam a fésűt a fehér öltözőasztalról, és észrevettem, hogy egy új színező és egy doboz színes ceruza hever a székemen. Biztosan apa hagyta itt, mielőtt elment egy újabb fuvarra.

– Claudia, gyerünk! Egész éjjel fenn akarsz maradni?

Anya és én az este hátralévő részét a fonataim kibogozásával töltöttük, aztán megmostuk és kiegyenesítettük a hajamat. Végül nem sokkal éjfél előtt kimerülten bemásztam az ágyba, és próbáltam figyelmen kívül hagyni a gyomromat összeszorító rossz érzést.

Valami nem volt rendben, de hogy mi, arra nem tudtam rájönni.

• • •

– Claudia! – kiáltott fel anya másnap reggel a konyhából. – Már az első napon el fogsz késni!

Anya minden évben felkiabált értem, és elvárta, hogy lerohanjak, mint az őrült, aztán petézzek le a meglepetéstől, hogy micsoda reggelit készített nekem az iskola első napján: palacsintát szirupból csöpögtetett mosolygós arccal, sajtos tojásrántottát, kukoricakását és marhakolbászkákat. Így aztán belementem a játékba, leugrottam az utolsó két lépcsőfokról, majd az iskolai egyenruhámban és az új csukámban beszaladtam a konyhába, ahol már tálalva volt az ünnepi kajám.

– Meglepetés! – mondta anya előbukkanva rejtekhelyéről, rövid barna hajában a csavarókkal. A rose-gold melír alól helyenként apró ősz hajszálak bukkantak elő.

– Köszi, anya! – kiáltottam nevetve, és bepattantam a helyemre.

– Te jó ég, el sem hiszem, hogy jövőre középiskolába mész! Már ilyen vénasszony vagyok.

– Anya, te nem is látszol idősebbnek nálam.

Elmosolyodott, elkapta és a kezébe zárta az arcomat.

– Nem beszélhetsz így anyáddal! Rendben, Édesem, igyekezz a reggeliddel! Nem késhetsz, nem várakoztathatod meg Mondayt.

Anya pontosan tudta, mivel gyújthatja be alattam a rakétát. Mit mondok majd, ha végre megpillantom Mondayt? Hogy volt képes egész nyáron lógva hagyni?

– Anya, átjöhet ma Monday? – kérdezem két harapás palacsinta között.

Anya felnevet.

– Te aztán nem vesztegeted az idődet! Jól van, átjöhet. Csak… előbb jelentkezz be Ms. Paulnál, rendben?

A tányérra ejtettem a villát.

– Azt hittem, azt mondtad, hogy már nem kell a könyvtárba mennem iskola után. Nincs szükségem bébiszitterre!

– Ő nem bébiszitter. – Anya adta az ártatlant. – Csak… azt szeretném, ha beköszönnél hozzá. Nincs abban semmi rossz, ha beköszönsz valakihez, aki tudja, hogy merre jársz. Kenyérmorzsa, Claudia. Mindig jó, ha az ember elszórja a kenyérmorzsát.

– Nem kellene kenyérmorzsát szórnom, ha lenne mobilom – morogtam leszegett fejjel. Anya felhúzta magát.

– Figyelj, nem ragozom még egyszer végig veled! Megegyeztünk, ha elkezded a középiskolát, kapsz egyet. Most gyerünk, indulás!

Felvettem az új hátizsákomat – tengerészkék és lila spiráldizájnnal. Mondaynek is ilyen van, csak rózsaszínben. Az a kedvence. Közvetlenül azelőtt választottuk, hogy Georgiába mentem.

Még kétszer megcsörgettem, hátha. Nem vette fel. Anya az első napon mindig elvisz az iskoláig, és emiatt pár óráig hiányzik a munkahelyéről a veteránok étkezdéjében. A többiek persze meg fogják érezni, hogy nincs ott, és majd mindent összekutyulnak, mire beér, de ő erre mindig azt mondja, „a gyerekekkel csak egyetlen lövése lehet az embernek, ezért jól teszi, ha egyenesen a közepébe talál”.

Beálltunk a Warren Kent Általános Iskola előtt kanyargó kocsisorba. Mindenki arra várt, hogy kitehesse a gyerekét a nagy, körbekerített udvar bejáratánál, ahol már gyülekeztek az egyes osztályok, és várták az első csengetést. Zsíros képemet a kocsi ablakához nyomtam, néztem a piros-tengerészkék kockás egyenruhákat meg a hozzájuk illő iskolatáskákat.

– Anya, nem látom Mondayt – nyafogtam, és igyekeztem leplezni a pánikot. Monday mindig elsőnek érkezett az iskolába, néha két órával korábban, mindenki előtt.

– Biztos vagyok benne, hogy nemsokára itt lesz – nyugtatott anya a kormány felett, miközben araszolva közeledett ahhoz a ponthoz, ahol a szülők ki szokták rakni a kocsiból a gyerekeket az iskola előtt. – Legyen jó a napod, Édesem! Ne felejts el felhívni, amikor hazaérsz!

A bizonytalanság lavinaként zúdult rám, és a kocsi üléséhez szegezett. Még a lábamat is csak akkor bírtam kidugni a kocsiból, ha előbb megpillantottam Mondayt. Az iskola valahogy cseppfolyósnak tűnt nélküle, és el sem tudtam képzelni, hogyan boldogulok majd. És amikor arra gondoltam, hogy egyedül megyek oda a többiek közé… BÍÍP! BÍÍP! Dudálás harsant fel mögöttünk.

– Ó, maradj már! – kiáltott ki anya az ablakon a hátsó ülés felé fordulva. – Édesem, mi a baj? Ugye nem vagy ideges?

Amikor ezen a cincogó orrhangon beszélt hozzám, úgy éreztem magam, mintha még mindig a babaülésben ülnék a cumisüvegemmel, pedig jövőre már középiskolába megyek. A francba! Ha nem kapom sürgősen össze magam, akkor életem végéig úgy bánik majd velem, mint egy kisbabával.

– Nem, anya, jól vagyok.

Újabb duda szólalt meg, az előzőnél is sürgetőbben. BÍÍÍÍÍÍÍP! Anya elhúzta a száját, majd elmosolyodott; tökéletesen átlátott rajtam.

– Claudia, biztosan ott lesz. Talán csak elkésett, vagy valami. Na, nézz oda! – Az iskolaudvarra mutatott, ahol az egyik menzafelelős egy táblát tartott, amin az állt: „Nyolcadikosok”. – Látod, ott az osztályod. Állj be a sorba, és foglalj neki helyet! Biztos vagyok benne, hogy sok megbeszélnivalód van a többi barátoddal is, igaz?

Az osztálytársaim – az ősellenségek – sora hosszúra nyúlt. Monday nélkül olyan, mintha cápáktól hemzsegő vízbe ugranék…, miközben csöpög a vérem. Anyának fogalma sem volt róla, hogy Monday az egyetlen barátnőm.

– Hát… rendben.

Elmosolyodott.

– Most gyere, adj egy puszit! – Kikapcsoltam a biztonsági övet, előrehajoltam, puszit nyomtam az arcára, ő meg szorosan átölelt. – Annyira szeretlek! Legyen szuper az első napod!

Én is szorosan öleltem, nem akartam elengedni. Azt suttogtam: „én is szeretlek”, és kikászálódtam a kocsiból, magabiztos képet vágva, bár a torkom összeszorult.

A Warren Kent nem volt nagy iskola, nagyjából ezer gyerek járt oda, de amikor összetereltek bennünket, akkora volt a hangzavar, mintha millióan lennénk. Az óvodások visításától beszakadt az ember dobhártyája. A harmadikosok és a negyedikesek körbe-körberohangáltak. A hatodikosok és a hetedikesek ölelgették egymást, és vihorásztak a több hónapos távollét után. Monday meg én is ezt tesszük, ha majd előkerül, mondogattam magamnak újra meg újra, hogy ne rohanjak ész nélkül vissza a kocsihoz. A vállam felett visszapillantottam anyára, aki még mindig ugyanarról a helyről figyelt, miközben a kocsik dudáltak mögötte. Igaza van, gondoltam, tévedek. Monday biztosan itt lesz. Egyetlen napot sem hiányzott még az iskolából.

De azért rendesen kapkodtam a levegőt, amint az osztályomhoz közeledtem. Mindenki idősebbnek látszott, fenyegetőbbnek, a fiúk megnőttek, a lányok kiteltek. Kíváncsi voltam, vajon én is megváltoztam-e. Monday talán igen, és én meg nem ismertem fel. Shayla Green állt a sor elején, csinos barna pofiján gonosz mosoly futott át. Ashley Hilton vadiúj mini aranykarikás fülébe sutyorgott valamit. Kirobbant belőlük a vihogás. Sarkon fordultam, hogy visszaszaladjak a kocsihoz, de anya már elhajtott, nekem meg minden bátorságom elpárolgott.

– A francba, megjött a leszbi ribanc! – mondta vigyorogva Trevor Abernathy. Fehér, legombolt galléros inge felett csak úgy ragyogott a barna bőre. A többi egyenruhás szörnyeteg is felvihogott.

Leszegtem a fejemet, és beálltam a sor végére. Trevor odaugrott, és megrántotta Shayla copfját.

– A fiúk nem játszanak veled – vetette oda Shayla. Trevor eltáncolt, és igyekezett elkerülni Shayla pofonját, miközben a többiek szurkoltak neki. Olyan éretlenek, gondoltam. Egy rakás hülye. Miből gondolják, hogy ha így viselkednek, felveszik majd őket valami jobb középiskolába? Legalább biztos lehetek benne, hogy egyikük sem jön utánam. Egy év, és már csak ketten leszünk, Monday meg én. De addig is, jó lenne, ha Monday ideérne végre, mielőtt felfalnak az ordasok.

Ketyegtek a másodpercek, az egész udvar nyüzsgött, mintha mindenki egymás frizuráját, ruháját, új csukáját, ékszereit és iskolatáskáját nézegetné. Csak a kiegészítők különböztették meg az embert a többiektől. Felcsaptam a púderkompaktomat, körbesimítottam az arcomat, és cseresznyés szájfényt raktam fel. Vagyis cukin néztem ki, de nehéz volt örülni neki, amikor pont az az ember, akinek az elismerésére a legjobban vágytam, nem volt jelen. Monday általában copfban hordta a haját, de elhatároztuk, hogy az iskola első hetében új stílust próbálunk ki, ami felnőttesebben fest. Fel akartuk szívni magunkat a középiskolára. De most, hogy minden másként volt, mint szokott, azon aggódtam, hogy ezt a tervünket is elfelejtette. A kaput figyeltem, miközben folyton az órámat néztem. Felharsant a csengő, és a gyerekek szép sorban elkezdtek befelé vonulni az iskolaépületbe, először az ovisok, aztán az elsősök. Monday öccsének, Augustnak az ötödikesek között kellett volna lennie, de nem volt sehol. A húgának, Tuesdaynek nem most kellene óvodába mennie?

– Hol lehetnek? – morogtam magamban. Remegett a térdem, amikor a mi osztályunkat szólították, és lassacskán bearaszoltunk. Le sem vettem a szememet a kapuról, abban reménykedve, hogy Monday bármelyik pillanatban átrohanhat rajta az izgalomtól kifulladva, kókuszolajtól csillogó hajjal, ahogy szokott. Megkönnyebbülten összeölelkezünk, és megint mellettem lesz – a világ visszazökken a megszokott kerékvágásba. De a kapu kikerült a látószögemből, helyét az iskolánk bézs színű téglafalai foglalták el. Az iskola hatalmas, gesztenyebarna kapuja becsapódott mögöttem, mintha csak az álmom végét jelentené.

• • •

– Üdvözlöm az osztályt! O’Donnell tanárnő vagyok, én leszek az osztályfőnökötök, és én tartom az első órát az iskolaév folyamán – mondta, és felírta a nevét a táblára. – Első szabály: ha a második csengetésre nem ültök a helyeteken, igazolatlan órát kaptok.

O’Donnell tanárnő nevét már megtanultam gyűlölni az évek során. Ő tanította a nyolcadikosoknak az angolt. Rövid, göndör, őszes-szőke haja, hófehér, ráncok barázdálta képe volt, és hatalmas szemüveget egyensúlyozott az orrán. Magas derekú nadrágot, kanárisárga pólót és ronda barna papucscipőt viselt. Tavaly találkoztunk vele a sportnapon, és egy idősebb diák azt mondta, hogy ő a leggonoszabb tanár az egész iskolában – talán az egész bolygón is.

– Amikor a neveteket halljátok, emeljétek fel a kezeteket. Trevor Abernathy?

Trevor éppen idejében fejezte be a fiúkkal való viháncolást.

– Jelen.

– Arlene Brown?

– Jelen.

Miközben folytatta a névsorolvasást, feltűnt, hogy milyen zsúfolt a terem. Minden hely foglalt – egyetlen szék sem maradt Mondaynek. Hová fog ülni, ha majd befut?

– Claudia Coleman?

– Jelen – mondtam, és felemeltem a kezemet, aztán megmozgattam az ujjaimat, hogy a fény megcsillanjon az új, lila alapon metálrózsaszín csíkos manikűrömön. A rózsaszínt Monday miatt tettem fel.

– Carl Daniels?

– Jelen.

Várjunk csak, Monday Charlest nem szólította? Monday neve az enyém előtt szokott elhangzani. Kifelejtették a névsorból? Másik osztályba került? Talán, de erről biztosan értesített volna. Ugye?

• • •

– Hé, Édesem, milyen volt az első napod? – kérdezte anya, amikor a műszak végeztével zacskókkal megrakodva megérkezett a bevásárlásból.

– Monday nem volt iskolában!

Iskola után ötször hívtam Monday számát, de egy női géphang megint csak azt mondta, hogy rossz számot hívtam. Azon a napon, amikor az órarendet kellett volna összeállítanunk meg a szekrénybeosztást, a Dance Machine ismétlését néztem, bekötöttem az új könyveimet, és próbáltam pihenni, de sehogy sem találtam a helyemet.

– Tényleg? – Anya összevonta a szemöldökét. – Talán holnap már megjön. Légy türelemmel!

Próbáltam türelmes lenni. Végül is, ha túl sokat kérdezősködöm, esetleg felhívom a figyelmet arra, hogy nincs barátnőm, és csúfolni kezdenek emiatt. De Monday nem jelent meg sem kedden, sem szerdán, sem csütörtökön. Péntekre gyűszűnyire szűkült a gyomrom, de összeszedtem a bátorságomat, és megkérdeztem az egyik gyereket, aki az ő környékükön lakott, hogy látta-e őt.

–  Nem – mondta a szekrénye mellett ácsorgó Darrell Singleton, miközben az ebédje maradékát rakta bele a táskájába. – Egész nyáron nem láttam.

Darrell volt a legnagyobb gyerek az egész iskolában, legalább egy fejjel magasabb volt mindannyiunknál, zsíros, húsos arcát pattanások hegyei és völgyei borították. Az egyenruhája alig ment rá, és a szekrénye folyton bűzlött a benne rothadó ételmaradéktól.

– Egész nyáron? Biztos vagy benne?

– Ja. Miért, nem veled volt? – Darrell negyedik óta bele volt zúgva Mondaybe, de ő nem foglalkozott vele. Biztosra vettem, hogy ő tudja, hol lehet. A mellkasomhoz szorítottam a matekkönyvet.

– Egész nyáron Georgiában voltam.

– Óóó! – morogta, és még a szokásosnál is jobban vonaglott. – Láttam a mamáját pár napja. A szomszédunkban járt. – A hangja elhalkult, a tekintete elkalandozott. Mindenki tudta, hogy a Darrellék melletti házat Monday csak Megállónak nevezte. A New Yorkból Floridába tartó népek álltak meg itt, és leadtak vagy felvettek valami csomagot. Mindenféle drogot, amit csak el tud képzelni az ember, huszonegy ízben lehet kapni a Megállóban.

– Mi van a húgával meg az öccsével?

Darrell elgondolkodva vakarta a fejét.

– Fogalmam sincs.