M. Z. Chapelle

Bangkok felett a csillagok

ULPIUS BARÁTI KÖR

BUDAPEST

Copyright © 2022, M.Z.Chapelle

© Művelt Nép Könyvkiadó, 2022

ISBN 9789635801565

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

Kelet Velencéje. Így is nevezik Bangkok városát, ami egy olajfákkal szegélyezett falucskából nőtte ki magát, amikor a XVIII. század végén az akkori uralkodó, a burmai területfoglalások következményeként megtette az új fővárosnak.

Krung Thep. A thaiföldi emberek az angyalok városának hívják, ami tisztán tükrözi a szeretetet, amivel az ott élők a szülőföldjük felé fordulnak. Minden hibájával együtt is varázslatos helynek tekintik. Talán épp azért, mert itt egyaránt fellelhető a szenny és a csillogás, törékeny egyensúlyban lélegzik az alantas és az emberfeletti szépség. Itt bármi megtörténhet.

1. fejezet

Éljenzés és füttyszó harsant. A színpad fényárban úszott, a kétségek és hazugságok a függöny mögötti félhomályban rekedtek. Atid gyomra felkavarodott a vastag, bíborszín lepel túloldaláról átszűrődő tapsvihar hallatán.

– Atid! Drágám, fantasztikus voltál!

A fiú összerezzent az anyja éles hangjára, ami olyan hirtelen rántotta vissza a valóságba, hogy kellett néhány másodperc, míg felfogta, mi is történt az imént. Az előadásnak vége, az ováció lassan elcsitult, ám ő még mindig nem talált vissza önmagához. Mit tett?

A szülei megkerültek egy kazalnyi jelmezt, és odasétáltak hozzá. Atid félve az apjára pillantott, aki elegáns öltönyében aligha számított megszokott jelenségnek a bangkoki gimnázium színielőadásán. Szigorú arcán átsuhant valami, ahogy a fiára nézett, Atidot elöntötte a rettegés. Mi van, ha rájött a titkára? Érezte, hogy elvörösödik, és csak remélte: mindezt elrejti a színpad mögötti félhomály. A hajópadló deszkái megnyikordultak a lába alatt, ahogy hátrált egy lépést.

Aztán váratlanul az apja vonásai ellágyultak. Elmosolyodott, és megveregette a fia vállát. Atidnak vissza kellett fognia a késztetést, nehogy odaemelje a kezét, annyira valószerűtlennek tetszett a szokatlanul kedves mozdulat. Hozzáedződött már a közönyhöz, ez pedig most valami új volt.

– Remekül játszottál – szólalt meg az apja.

A színfalak mögé csend állt be. Atid megszédült a boldogságtól, könnyek csípték a szemét. Úgy egy órával ezelőtt minden kilátástalannak tűnt, a színdarab pedig élete legrémesebb epizódjának, ami miatt okkal számíthatott egy kiadós fejmosásra a hazafelé tartó kocsiúton. Szinte látta maga előtt az anyja elkámpicsorodott grimaszát, amit a smink sem tudott feldobni, és az apja szemöldökráncolását, amint azt részletezi, hogy kár volt beleölniük annyi pénzt a taníttatásába. Tizenhét éves, és még semmit sem ért el. Miért is engedték, hogy saját hobbit találjon magának?

Atid a kezében tartott álarcot nézte. Mélybordó és sötétkék festék csillant rajta, az arany díszítés cikornyás mintákban tekergőzött a szemeknek kivágott rések körül. A néma tanú, aki ismeri a titkát.

Az anyja ekkor belékarolt, és magához húzta. Parfümjének émelyítően édes szaga erőszakosan támadta meg a fiú érzékeit.

– Van itt egy úr, aki beszélni szeretne veled! Az ország egyik híres művészeti képzésének az oktatója. A játékod után felajánlott egy ösztöndíjat! Évente csak néhány tehetséges gyereknek ajánlanak ilyet. Mit szólsz, drágám?

Atid nem tudta, mit kellene szólnia, de a szíve hevesebben vert. A remény kósza ábrándjával kecsegtette ez a pillanat, esélyt kapott változtatni. Esélyt kapott felejteni. Talán ezentúl a szüleivel is minden más lesz. Ez pedig megér mindent, nem igaz?

Bármit megtett volna, hogy az utolsó évet ne ebben a középiskolában kelljen végigcsinálnia. Azok után, ami történt, képtelen lenne rá. A világa fenekestül felfordult, az anyja illata, ami az imént az orrát facsarta, most fojtón tapadt a torkára. Ki akart jutni innen, ám az apja ekkor a vállára tette a kezét.

– Egy teljes évet tölthetsz külföldön, ha szimpatikusnak talál, és bevesz a programjába. Mire vársz még, fiam? Hagyod, hogy a lehetőség elússzon melletted?

A hangzatos szavak ismerős szólamként visszhangoztak Atid fejében. Ez az utolsó esély. Egy menekülőút. Mit tenne most Dean? Ő nem hazudna a szemükbe. A bátyja felszegett állal ismerné be a tetteit. Ő sosem hagyná cserben a barátját.

Atid zavartan ugyan, de bólintott. Mosolyt erőltetett magára, majd amint megérezte, hogy nincsenek egyedül, a szülei háta mögé pillantott. Niran őt figyelte. A fiú megbújt a függöny mellett, de feleslegesen. Atid szülei valószínűleg akkor sem vettek volna tudomást róla, ha közvetlenül előttük áll. A gazdag családok gyerekei a színpadon játszanak, a szegényekéi pedig a hátsó traktusban pakolják a díszleteket, meg a jelmezes dobozokat.

Niran rámosolygott, és tétován felé mozdult, amitől Atid izmai megfeszültek.

Elszakította tekintetét a barátjáról, úgy tett, mintha ott sem lenne. A szíve a torkában dobogott, miközben hagyta, hogy az anyja vidám csacsogás közepette a kijárat felé terelje.

Az után a nap után ő és Niran nem voltak barátok többé.

*

– Atid, figyelsz te rám egyáltalán?

Atid felkapta a fejét. Teere sandított, aki ujjával a fényesre lakkozott, kocka faasztalon dobolt, és várakozásteljesen meredt rá. Az Icon Bar falairól lemosolygó sugárzóan magabiztos sztárképmások között a fiú zavart tekintete most oda nem illő kétségbeesést sugallt.

Atid megköszörülte a torkát, és beletúrt sűrű, sötét hajába.

– Ne haragudj… Addig megvan, hogy ez a nap életed legborzalmasabbja.

Tee egy fáradt sóhaj kíséretében leeresztette a vállát. A dobolás is abbamaradt.

– Lesújtó tapasztalat a barátodnak lenni.

– Az unokatesóm vagy – javította ki Atid.

– Ezzel csak rontasz a helyzeten!

Atid arrább tolta a sörösüveget, ami poháralátét híján nedves foltot hagyott maga után a világosbarna asztalon. Általában jobban feldobta a gondolat, hogy az unokatestvérével töltsön el egy estét, de ma egyáltalán nem bírta ráirányítani a figyelmét. Folyton elkalandozott, és a múlton töprengett. Átkozott jet lag! Biztos még nem heverte ki a Londonból Bangkokig tartó hosszú repülőutat.

– Szóval – fogott bele újra Tee, miután meghúzta az italát és igazított egyet a szemüvegén – ma totál beégtem Maya bátyja előtt az áruházban. Nem hiszem el, hogy az utolsó munkanapom azon a helyen, és ez történik… Mi van, ha megemlíti neki, hogy csirkejelmezben látott? Búcsút inthetek annak, hogy Maya valaha is igent mondjon nekem.

Atid vidáman felhorkant.

– Mire lesz merszed randira hívni, olyan öreg lesz, hogy emlékezni sem fog a mai esetre – viccelődött, de Tee nem nevetett vele.

– Hogy lehet, hogy másokkal mindig olyan jól nevelt és udvarias vagy, velem pedig gonoszkodsz?

– Mert te a barátom vagy, emlékszel?

– Már értem, miért nem tolonganak ezért a címért – morogta maga elé Tee, és felhajtotta a maradék italt.

Atid fejcsóválva vállon veregette.

– Oké, értelek. Majd beszélünk Somchai fejével, hogy ez maradjon köztünk. Ha szorult belé egy csepp jóérzés, nem mondja el, hogy a nyári szünetet a MOS Burger csirkejelmeze alatt töltötted.

Belekortyolt a sörbe, Tee pedig elkeseredett képpel meredt maga elé.

– Tudtam, hogy inkább azt a könyvtári melót kellett volna elvállalnom…

– Máskor talán ne haragítsd magadra az otthoniakat, akkor nem sóznak rád nyári munkát.

Tee szája vékony csíkká préselődött.

– Mindenről az a félresikerült házibuli tehet…

Atid jóízűen felnevetett. Tee és a frenetikus ötletei! Kinek jut eszébe titkos összejövetelt tartani, ha nem jegyzi meg, melyik napon érnek haza az ősök? Nem véletlen, hogy ő az összes ilyet kihagyta, és csak akkor ment oda, amikor segítenie kellett kipaterolni azokat a részeg figurákat, akik túlzottan is otthon érezték magukat a kúriában.

– Csődtömeg vagyok – nyögte Tee, és drámai sóhajt hallatva az asztalra roskadt.

– Nem lesz semmi baj – nyugtatta Atid. – Különben is, mekkora az esélye, hogy újra összefuss Somchaijal a közeljövőben? Mire megint találkoztok, emlékezni sem fog a történtekre a tyúkagyával.

– Lehetne, hogy mellőzzük a szárnyasokat?

Tee dohogására Atid vigyorogva hátradőlt a széken. Ekkor, mintha csak az égiek űznének viccet a szerencsétlen helyzetből, az Icon Bar ajtaját vígan hahotázó fiatalok tárták szélesre. Odakintről beömlött a párás, bangkoki levegő, és egy ismerős arc tűnt fel a bejáratnál. Somchai a futballcsapat kék-fekete mezét viselte, ahogy a barátai is. Elégedetten hordozta végig a tekintetét a báron, majd a többiek közrefogásával előresétált a pulthoz.

– Ezt nem hiszem el – nyögött fel Tee, és mint aki megpróbál köddé válni, lejjebb csúszott a széken.

Atid Somchai felé biccentett. A kettővel felettük járó fiú eddig másik egyetemen tanult, idéntől azonban ő is kollégista lesz. Most somolyogva visszaintett, majd az egyik közeli asztalhoz telepedett a barátaival.

Atid morfondírozva a szájához emelte a poharat.

– Furcsa, még sosem láttam itt őket. Szeretnéd, hogy beszéljek vele?

Tee megrázta a fejét, mialatt maga elé motyogva idegesen gyűrögette a pólóját.

– Bizonyára a lelkemért jött, és nem elégszik meg azzal, hogy beégetett annyi ember előtt az étteremben…

A harmadévesek hangosan felnevettek valamin, amit Somchai mesélt nekik.

Tee arcán látszott, hogy erőnek erejével koncentrál, és igyekszik tudomást sem venni a szomszédos asztalnál ülők csibeimitálásáról, bár a feje egyre vörösebbé vált, és úgy tűnt, mindjárt szó szerint az asztal alá süllyed.

Atid csettintett a szeme előtt, hogy inkább ráfigyeljen.

– Valami más téma, Tee? Mit szólsz hozzá, hogy holnaptól én is kollégista leszek? Végre nem kell suttyomban becsempészni a sört a szobába! Tee végre kizökkent a zombiállapotából.

– De igen, csak most a szüleid helyett a portás árgus szeme elől kell rejtegetni. Izgulsz a beköltözés miatt?

Atid válaszolni akart, ám ekkor Somchai odahúzta melléjük a székét. Tee fojtottan felnyögött.

– Csak nem? Te is holnap költözöl be a kollégiumba?

Atid bólintott, és a jól bevált bűbájos mosollyal az arcán válaszolt.

– A szüleim jó ötletnek tartották, így nem kell annyit utaznom az órák miatt.

Nem mondott igazat, Somchai azonban nem tudhatta, milyen küzdelmeket folytatott otthon annak érdekében, hogy végre elengedjék. A mai veszekedés is a fejében visszhangzott. Az apja zsarnokoskodásától éppolyan hévvel menekült volna, mint ahogy tizenhét éves korában, amikor torokszorító érzéssel várta a színpadra lépést a társulattal.

– Melyik szárnyban lesz a szobád? – kérdezte Somchai, és megvakarta széles orrnyergét.

– A C-ben.

– Naná, hol máshol lenne! – Somchai fejcsóválva vigyorgott tovább, majd maga elé vette Tee sörét, és belekortyolt.
A fiú nem állította meg.

– Mi van azzal a szárnnyal…? – kezdett bele Atid, mire unokatestvére a szavába vágott.

– Az esik a legközelebb a campushoz. Ráadásul sokkal jobb a büféje, mint a másik épületnek.

Somchai odaintett a barátainak, akik jelezték, ideje visszatérnie az ő társaságukhoz.

– Na mindegy, akkor holnap találkozunk. Addig is, viszlát, Csirkefej!

Tee arca lángolni kezdett. Atid nem sokáig latolgatta az esélyét, reflexszerűen felállt, és megragadta a távozni készülő Somchai karját. A fiú meglepetten nézett rá, Atidnak azonban a szeme sem rebbent. Egy pillanatra megfagyott körülöttük a levegő, mintha minden jelenlévő azt leste volna, mikor ugranak egymás torkának. Pedig Atid egészen mást tervezett.

– Mit szeretnél? – kérdezte Somchai.

Atid sokat sejtetőn elmosolyodott.

*

– Nem hiszem el, hogy tényleg megtetted!

Tee nem bírt leszakadni a témáról, pedig már jócskán maguk mögött hagyták az Icont. Atid felajánlotta, hogy hazakíséri, így minimálisra csökkenti annak az esélyét, hogy esetleg az apjába ütközik a nappaliban. Az örege néha szeretett későig ott korzózni, neki meg semmi kedve nem volt magyarázkodni arról, kivel és hol járt. Néha nevetségesnek tartotta, hogy tizenkilenc éves létére úgy kérik számon, mint egy tízévest. Épp jókor jön ez a költözés.

Gondolataiból Tee vállveregetése rántotta vissza.

– Sokkal bátrabb vagy, mint hittem! Szobát cseréltél vele, és odaadtad az egyszemélyest egy ki tudja, milyenért? És ha a szobatársad flúgos?

Atid szórakozottan felnevetett. Ez eddig eszébe sem jutott…

– Akkor nincs nagy baj, azokkal már van tapasztalatom! – Enyhén meglökte a fiút, aki sértettséget színlelve keresztbe fonta maga előtt a karját.

– Mindegy, mit mondasz… Köszönöm, Atid. Bátor vagy.

– Vagy flúgosabb vagyok, mint a srác!

– Efelől semmi kétségem.

*

Atid lenyűgözve nézte az előtte magasodó épületet. Fényes, szürke homlokzatán hatalmas, aranyozott címer fénylett, a bejárat körül kék és fehér szalagokból hajtogatott virágdekoráció fogadta az elsősöket. Igazat adott az apjának, ez a hely tényleg megérinti az embert, megérte kipréselnie magából az eredményt, hogy felvegyék az építészmérnöki karra. Miután hazajött a londoni tanulmányi év után, a szülei még kevesebb szabadságot hagytak neki. Talán mert mellbe vágta őket a felismerés, hogy van egy fiuk, akiről addig többnyire sikerült megfeledkezniük. Most meg hirtelen visszatért, élő mementóként mutatva rá a megmásíthatatlanra: az elsőszülöttjük halála után ő az, aki továbbviheti a családi vagyont, aki megörökli majd a vállalatot.

Mindezt Atid igyekezett könnyedén venni. Csak ha egyedül maradt a szobájában a gondolataival, akkor merte felidézni, mikor is csinált utoljára valami olyasmit, amit szeretett. A színészet ilyen volt. Valaki más lehetett, egy szerep, egy álca, és sokkal inkább érezte magáénak a kitalált karaktereket, mint tulajdon személyiségét, amit fel kellett építenie a szülei előtt. Igen, a drámacsoport élete legjobb döntésének bizonyult. Ezzel kivételesen az apja is egyetértene, hiszen mégiscsak a színháznak köszönhetően tudott eljutni Európába. Újabb rubrika, amit kitölthet majd az életrajzában, ha a Grandiose vállalat élére kerül.

Most, hogy hazajött Bangkokba, minden visszatért a régi kerékvágásba. Vagyis majdnem minden. Niran nélkül semmi sem volt ugyanolyan, a hiánya ott sötétlett Atid lelkében. A régi iskolájuk épülete, az ismerős utcák, ahol együtt játszottak, mind a fiúra emlékeztették.

Ezért is örült a változásnak, hogy ebben az évben lehetősége nyílt elköltözni otthonról.

– Ő az, ugye megmondtam?

– Képeken magasabbnak látszik…

– De élőben sokkal helyesebb!

Atid az erőszakosan a fülébe kúszó hangokra oldalra fordult. Egy csapat diáklány pusmogott, jobban mondva félhangosan méltatták a kinézetét, miközben egyre-másra pirulva összekuncogtak. Egyikük csábosan megrebegtette a pilláit, és a haját tekergette az ujjaival.

Atid udvariasan biccentett feléjük, aztán a tekintete tovább is siklott az egyetem előtti pázsitos területre, ahol tekintélyes méretű márványtábla hirdette, kiktől és mikor kapott támogatást az intézmény. Atid vállát láthatatlan súly roppantotta meg, ahogy a neves személyek és milliárdos nagyvállalatok nevének felsorolásánál észrevette az apja cégének csillogó feliratát.

– Atid – szólt ki egy zengő, mély hang mögüle az autóból.

Sóhajtva visszafordult San, a sofőrje felé, aki a félig leengedett ablaküveg mögül pillantott rá.

– Mehetünk is – biccentett Atid, és kérés nélkül visszaszállt a hátsó ülésre. – Jól csinálom, igaz?

San lejjebb tolta az orrára a napszemüveget.

– Mire gondolsz?

– Jól előadom, hogy nem félek.

A férfi elmosolyodott.

– Tökéletesen magabiztosnak tűnsz, úrfi – felelte, majd a tekintete lejjebb, Atid ölében pihenő kezére vándorolt.

Ő is odalesett. Körmei most egy fokkal jobban festettek, mint néhány hete, akkor szinte rejtegetnie kellett otthon a kezét, hogy ne kapjon az anyjától egy újabb adag fejmosást a körömrágás illetlen szokása miatt.

– Jól meggondoltad ezt az egészet? – kérdezte aggódó hangon San. – Az apád neve miatt itt mindenki ismer. Még a kollégiumban sem lesz nyugtod…

Atid kiintegetett a kocsit bámuló lányoknak, aztán előreszegezte a pillantását. A sofőr a visszapillantó tükörből fürkészte az arcát. San azóta furikázta őt, hogy az elődjétől, egy Ethan nevű fiatalembertől – Atid szerencsétlen közbenjárása nyomán – meg kellett válniuk. Még mindig sokszor az eszébe jutott, kedvelte Ethant.

Az utcákat figyelve próbálta elterelni a gondolatait az esetről, ami újabb ékes példája volt annak, hogy képes mindent és mindenkit tönkretenni.

Amióta hazatért Londonból, San szinte mindenhova elkísérte. Atid apja talán így akart nyomást gyakorolni a fiára, hogy lássa: ha kollégista lesz, viszlát, klimatizált kocsi, onnantól kezdve magának kell megoldania a közlekedést. Ám ez egy cseppet sem szegte kedvét.

– Minden rendben lesz – mosolygott a férfira. – Különben is, már felnőtt vagyok, nem élhetek örökké a szüleimmel.

San elgondolkodva bólintott, és végigsimított őszes halántékán.

A kollégiumtól egysaroknyira álltak meg, hogy ne keltsenek feltűnést a BMW Limousine-nal, ami még az itteni, tehetősebb diákok járgányai közt is kirívónak számított.

– Köszönök mindent – búcsúzott Atid, és belekapaszkodott a bőröndjébe.

– Ha mégis szükséged lenne valamire, hívj nyugodtan.
És Atid – San levette a napszemüvegét, és bizalmas mosollyal ráncos arcán közelebb hajolt –, vettem neked valamit. Ha már nem lesz, aki mindennap felvegyen… egy saját bicikli azért mindig jól jön.

– Komolyan?

– Ott vár a kollégiumnál. A portaszolgálaton kérdezz utána, és megmutatják a helyét.

Atid hálásan összezárta két tenyerét, majd egy gyors búcsút követően elindult a sokemeletes épület felé.

Arcán gondtalan derűvel vágott át a széles aulán, majd megnyomta a lift hívógombját. A harmadikra tartott, és amíg várt, magabiztos mosolyt villantott a tükörképére. Jól begyakorolt mosoly volt ez, amit kifejezetten az ilyen első találkozásokra tartogatott. Ez a fiú igazi nyertes típus, megéri jóban lenni vele!, fut majd át rögtön a szobatársa fején, aki így észre sem fogja venni Atidon, valójában mennyire izgul.

Hiszen mi más is tudná leginkább tönkretenni a szobatársi viszonyukat, mint egy elszúrt első találkozás? Mielőtt kiszállt, Atid megigazította sötét tincseit, és ellenőrizte, hogy fest. A galléros nyakú tengerkék póló tökéletesen illett hozzá, melegbarna szeme barátságosan csillogott.

Határozott léptekkel vágott át a folyosón, aminek bézs falát színes plakátok és hirdetések dobták fel, eladó biciklikről, zenekari tagok kereséséről, de akadt olyan is, amin egy kézzel körmölt szerelmes vers szerepelt. Udvariasan biccentett annak a pár fiúnak, akik az egyik keskeny ablak előtt beszélgettek, és kedvesen maga elé engedett egy, a könyvébe belefeledkező másikat az emelet elágazásánál. A bőröndje feszes ütemű dobpergésként követte Atid lépteit. A szemközt haladó diákok csillogó szemmel követték a lépteit, volt, aki előre köszönt, más készségesen oldalra húzódott, amint felismerte, hogy ki költözik be az épületbe. Atidot nem zavarta az ismertség, remélte, itt is csak profitálni fog belőle. Nem barátkozni jött ide, de az sosem árt, ha mindenkivel jó kapcsolatot ápol az ember.

A szobák sötétbarna ajtajai katonás rendben követték egymást, Atid hamar megtalálta a 302-est. Kopogott kettőt, majd benyitott. Előbb behúzta maga után a gurulós bőröndjét, csak azután nézett fel. A folyosó enyhe tisztítószeres szaga után idebent különös, jólesőn otthonos illat fogadta. Talán gyömbér?

A szobatársa épp az erkélyről jött vissza. A függöny meglibbent széles válla felett, a háta mögül betűző napfény egy pillanatra elvakította Atidot. Pislogott párat, miközben mosolyogva előrelépett, hogy bemutatkozzon, de megdermedt a mozdulat közben.

Képtelenség. Lidérces álomnak tűnt az a hosszúra nyúlt másodperc, ekkor azonban a szobatársa szája szóra nyílt.

– Te?

Atid meg sem bírt mukkanni. Niran hozzá hasonlóan rémültnek tűnt, egészen elsápadt. Megütközve méregette, majd megrázta a fejét, mint aki abban bízik, hogy csak képzelődik.

– Mit keresel a szobámban? – kérdezte fojtott hangon.

Atid felemelte a kezében szorongatott kulcscsomót. Amikor végre meg tudott szólalni, a hangja szokatlanul halk volt.

– Azt hiszem, mától az enyém is.

Niran szája keskeny csíkká feszült, miközben megkapaszkodott az íróasztalban. A halántékán kirajzolódott egy ér, ahogy próbálta fékezni az indulatait.

Atid visszafojtott lélegzettel várt. Fordított esetben ő még jobban kiakadt volna. Hiszen ki akarna egy szobában lakni valakivel, aki évekig a legjobb barátjának mondta magát, majd egyszeriben hátba szúrta. Nem hibáztatta érte, ő is gyűlölte magát.

2. fejezet

Atid a bangkoki középiskola tágas, hatalmas ablakokkal körülölelt étkezőjében ült a srácokkal, amikor először meglátta őt. Ahogy feltűnt a helyiség bejáratánál, az ebédjüket fogyasztó gyerekek mindegyike odanézett. Máskor észre sem vették, ha valaki megtolta a lengőajtót, és beállt a menzán várakozó diákok sorába, most azonban egytől egyig érezték, hogy valami megváltozott a levegőben. Az új fiú, aki alig beszél a többiekkel. Akiért nem jönnek drága autóval, és aki a város átellenes végében lakik a furcsa anyjával.

Niran.

Miután megkapta az ételt, tétova léptekkel félrehúzódott a fal mellé. Atid figyelte, ahogy magassága ellenére esetlenül összehúzza magát, mintha így akarna láthatatlanná válni a többi diák előtt.  A táskája a könyökhajlatára csúszott, ahogy valaki óvatlanul meglökte a vállával.

Sötét haja a szemébe lógott, mégis, amikor felemelte a fejét, Atid megütközött a szokatlanul éber szempáron. Niran bátortalanul körbenézett, hova ülhetne le a tálcájával, de láthatóan senki sem invitálta magához. Magasabb volt a korabeli tizenkét éveseknél, mozdulatai és ijedt képe azonban arról árulkodott, nincs tisztában a testi fölényével, és kerülni akarja a bajt. Sajnos Atid jól tudta, hogyha valaki kifejezetten menekülne a feszült helyzetekből, az éppen ezzel hívja fel magára az iskola bajkeverőinek figyelmét – akik történetesen az ő asztalánál foglaltak helyet.

Az uniformist leszámítva, ami az egyenlőséget hivatott szimbolizálni, pontosan meg lehetett határozni az új tanuló társadalmi státuszát. Leharcolt tornacipője és a turkálóból kiguberált iskolatáskája rögtön szemet szúrt az itteni gyerekeknek, akik esetenként egy csapat hiénánál is könyörtelenebbül csaptak le a védtelen egyedekre.

A diákok egymáshoz hajolva pusmogni kezdtek, aztán felélénkült az ebédlői zsibongás, Niran pedig megindult a hosszú asztalok között. Amikor az övékéhez ért, egy másodpercre Atidra pillantott, aztán a tekintete már tovább is siklott rajta. Atid utánanézett. Észrevette a csuklójára tekert színes karkötőket. Talán bőrből készítették őket, igazán egyedinek tűntek. Visszafordult a félig elfogyasztott ebédjéhez, és nem hozta szóba az új fiút. A társai nyilván ezen is csak gúnyolódnának. A barátaiként aposztrofálták magukat, holott ő inkább csak elviselte őket. Tisztában volt vele, hogy az úgynevezett barátságukat csakis a családja hírnevének köszönheti, nem pedig a személyes varázsának.

– Hallottam, hogy az előző iskolájából kicsapták, mert verekedett – szólalt meg Atid mellől Thin.

Atid kétkedve hallgatta.

– Nem is tudom, Thin. Én épp azt hallottam, hogy a sporteredményei miatt vették át…

– És az segít rajta? Az olyanoknak, mint ő, csak a magolás marad vagy a sport, de végső soron úgysem megy vele sokra.

Niran tőlük nem messze, egy üres asztalhoz telepedett le. A csevegésre odakapta a fejét, Atid pedig szégyenkezve tolta el magától a tányért. Felállt, és a hátára vette a táskáját.

– Most hova mész? – szólt utána Thin.

– Sietnem kell, délután programom van a szüleimmel.

Nem várta meg az újabb kérdéseket, gyorsan kifelé iramodott az étkezdéből. Néha neki is jól jönne egy üres asztal.

*

Atid némán tátogott, miközben egy túlságosan erősre sikerült mozdulattal bevágta maga után az ajtót. A folyosón hömpölygő morajlás sem csillapította lázas gondolatait. A múltja egyszeriben testet öltött, és betolakodott a jelenébe. Épp a legrosszabbkor, amikor végre esélye lett volna rendbe tennie az életét, kiszakadnia az otthona béklyóiból. Hát íme, az újabb béklyó. Niran. Niran a szobatársa. Ez nem történhet meg…

– Hová, hová? – állította meg Tee, miközben összecsapta a kezében szorongatott fekete jegyzetfüzetet. Szokásává vált a napközben támadt képregényötleteit rögtön felskiccelni, hogy aztán este megrajzolhassa a táblagépén. Atid helyzetéből is simán kerekíthetne egy képkockákba foglalt tragikomédiát.

A kollégium folyosóján összeverődött diákok vidám hangyabolyként zizegtek, csak Atid téblábolt olyan esetlenül, mint egy eltévedt idegen. Valójában az is volt. A bőröndjét szorongatta, és fájdalmas képpel nézte a színes csődületet. Vakítóan fehér ingek és sötétkék rövidnadrágok vegyültek a tömegbe, a legtöbben mégis a hétköznapi szabadidőruhájukat viselték egyelőre. Akik már napokkal ezelőtt elfoglalták a szobájukat, most kíváncsi szemekkel ücsörögtek a folyosó végén kialakított társalgóban, onnan szemlélték az újonnan érkezőket. Atid bele sem gondolt, milyen siralmasan festhet.

Az emberek mosolyogva, de némi türelmetlenséggel az arcukon kerülgették, mire Tee megragadta a vállát, és a fal mellé vonszolta, hogy kevésbé legyen útban.

– Szóval?

Atid nyelt egyet.

– Megkeresem Somchait, és visszacserélem a szobáinkat.

– Hogy mondod?

Tee elképedve nézett rá, mígnem a fejében összeállhatott valami, mert hümmögve megvakarta az állát.

– Igazam lett, ugye? Flúgos a srác? Megmondtam, hogy hiba egy idegennel összeköltözni…!

– Épp ez a baj – nézett fel kétségbeesetten Atid. – Egy cseppet sem idegen.

– Ismered?

Atid kifújta a levegőt.

– A legjobb barátom – mormolta maga elé, miközben a falnak dőlt. – Niran az…

Tee összeráncolt homlokkal meredt maga elé, mintha próbálna visszaemlékezni, hol is hallotta ezt a nevet. Atid kisegítette a megoldással:

– Sosem meséltem róla. Osztálytársam volt középiskolában.

Tee bólintott, mint aki nem talál ebben semmi furcsát. Talán már megszokta Atidtól, hogy nem számolt be az élete minden részletéről. Erről pedig végképp nem állt szándékában beszélni. Épp elég rémes, hogy ő tudja, és képtelen elfelejteni. És most hirtelen megelevenednek az emlékek, és valósággá változtatják a nyomasztó, feledésre ítélt képeket.

Tee türelmetlenül toporogni kezdett.

– Oké, és akkor mi van, ha ismered? Összevesztetek?
– kérdezte, és feljebb tolta a szemüvegét az orrnyergén. – Mégis mit tett szegény srác, hogy így utálod?

Atid lesütötte a szemét.

– Ő nem tett semmi rosszat – szaladt ki a száján, majd tudomást sem véve a kérdő tekintetről, kikerülte Teet a bőrönddel, és már indult is C szárny felé, hogy megkeresse Somchai szobáját.

– Szó sem lehet róla!

Somchai simán rávágta volna az ajtót, ha Atid nem csúsztatja gyorsan a küszöbre a lábát. A fiú komoran lenézett rá. Magasabb volt Atidnál, de őt ez most egy kicsit sem tudta érdekelni. A tekintete megkeményedett, ahogy szigorúan a harmadévesre szegezte a pillantását.

– Nem fogok könyörögni. Cseréljük vissza a szobákat!
– ismételte meg Atid kertelés nélkül.

Somchai csodálkozó arckifejezését gúnyos mosoly váltotta fel.

– És nem zavar, ha utána Csirkefejnek fogom hívni az unokatestvéredet?

– Hívd, aminek akarod.

Rossz érzést keltett benne, ha arra gondolt, miket kell majd Teenek elszenvednie ezután, de most nem maradt ideje hosszasan morfondírozni. Végre itt a lehetőség, hogy önállósodjon, nem fogja elszúrni! Márpedig Nirannal egy szobában lakni a történtek után, a lehető legrémesebb döntés lenne.

Somchai reményvesztett sóhajt hallatott, és beljebb húzódott a szobába. Atid a fiú háta mögé nézve látta, hogy még ő sem pakolta ki a bőröndjét. Helyes, annál könnyebben visszacsinálják ezt az egész elhibázott cserét.

– Rendben, Atid – bólintott végül. – Azt azért elárulod, mivel húzta ki nálad a gyufát?

– Semmivel, csak…

– Mert ha olyan kibírhatatlan, jelenteni fogom a kollégiumi vezetőségnél. Ez már a második lenne neki, amiért tuti kicsapják. Nekem semmi szükségem egy balhés szobatársra.

Atid szemöldöke a homlokára szaladt.

– Hogy érted, hogy a második?

– Hát – hajolt közelebb bizalmaskodva Somchai –, tudod, a végleges szobaszámot nem olyan régen kaptam meg a tanulmányi osztálytól. Addig várólistás voltam. Állítólag ez a fiú előttem egy srácot már csúnyán elüldözött a szobájából. Senki nem tudja biztosan, mi volt az ok. Állítólag ismerték is egymást, sülve-főve együtt lógtak, aztán egy nap a szobatársa ordibálva rontott ki a folyosóra. Soha többet nem jött vissza, még a cuccait is a haverjaival vitette el.

Atid szánakozva végigmérte Somchait.

– Szóval ezért akartad a cserét, nem is az érdekelt, melyik épületben van a szobám.

A fiú felnevetett.

– Talán közrejátszott, de valójában már a büfével meggyőztél. Még garnélás szendvicsük is van!

Atid tompán meredt maga elé, majd megrázta a fejét.

– Nem számít, akkor sem maradok.

– Te tudod – húzta fel az egyik szemöldökét Somchai. – Mivel ennyire utálod, nyilván nem hat meg a sorsa, ha kiteszik.

Atid rá akarta vágni a választ, de a torkán akadt a szó. Valójában rohadtul fájna neki, ha Niran megint miatta szenvedne. Ráadásul pontosan emlékezett rá, milyen körülmények között élt az idős, betegeskedő anyjával. Kis esély van rá, hogy változott azóta bármi is, Niran nyilván nem véletlenül költözött be a kollégiumba. Atid a veszekedések elől menekült egy kacsalábon forgó kastélyból, de az a fiú a nyomorból kapaszkodott fel, hogy itt tanuljon, és ne kelljen órákat buszoznia hazáig.

Felnézett Somchaira. Nem szorult belé túl sok kedvesség, vagy akár egy csepp empátia. Az első adandó alkalommal elintézné, hogy Niran repüljön innen.

– Felejtsd el – szűrte a foga közt Atid. Nem akarta elhinni, hogy tényleg kimondja a szavakat. – Maradok.

Azzal sarkon fordult, és faképnél hagyta. Az ajtó becsukódott a háta mögött, mintegy végérvényesen elzárva az utat a döntés visszavonása elől. Atid felsóhajtott, ahogy a bőröndjére tekintett. Somchai valószínűleg épp most áll neki kipakolni a sajátját. Talán ideje megemésztenie a tényt, hogy nincs más hátra, mint túlélni a következő hónapokat.

Gondolataiba merülve vonult vissza a saját kollégiumi szárnyába. Visszafojtott lélegzettel nyomta le a kilincset, behúzta a táskát, ám szerencsére a szobát most üresen találta. Legalább lesz ideje felkészülni Niran visszatértére.

Nekiveselkedett, és szép sorban kipakolgatta a bőröndjébe hajtogatott ruhákat. Elrakta azt a néhány pár cipőt, amit magával hozott, és minden másnak is gyorsan helyet talált. Nem akadt túl sok pakolófelület, de el lehetett férni. Minden bizonnyal a szoba, amit Somchaijal cserélt el, jóval tágasabb és jobban felszerelt, de ezen már kár siránkoznia.

Elégedetten nézett körbe, miután berendezkedett. Talán nem minden úgy alakult, ahogyan remélte, de ki tudja, lehet, hogy a nehéz kezdet után minden helyrebillen az életében.

Lezuhanyozott, és megette a boltban vásárolt ráment. Egy könyvvel az ágyra heveredett, ám azon kapta magát, hogy a szeme egyszerűen átsiklott a sorokon. A regény helyett megint az a szürreális pillanat tolakodott az elméjébe, amikor belépve az ajtón Nirant találta itt. Egészen megváltozott ebben a röpke másfél évben, amióta nem találkoztak. Mintha még izmosabb lenne, és az a rövid haj igazán kiemeli a vonásait… Mielőtt Atid tovább kínozhatta volna magát a gondolataival, megrázta a fejét, és újra a könyvre összpontosított. A sors tényleg kifürkészhetetlen, ő pedig egy elcseszettül peches ember.

Niran órákkal később érkezett meg. Edzőcipőt és az évszakhoz képest túlságosan meleg kapucnis felsőt viselt. Rá sem nézett Atidra, miközben lerúgta magáról a lábbelit, és a táskájából kikapkodott ruhákkal a fürdőszobába sétált.
Az ajtózár hangos kattanással fordult a helyére.

Atid hosszú percekig csak a vízcsobogást hallotta, aztán nyílt a fürdő ajtaja. Rimánkodott magának, hogy ne nézzen fel, mégsem bírta megállni. A szappan és a meleg pára illata, ami belepte a szobát, odavonzotta az érzékeit. Niran fekete haja nedvesen csillogott, ahogy végigszántott rajta a törülközővel. Az arca kipirult a forró víztől, izmos mellkasára ráfeszült az egyszerű, fehér póló, amit még odabent magára öltött.

Atid észre sem vette, milyen hosszú ideje bámulja.

– Mit csinálsz? – kérdezte váratlanul Niran.

– Tessék? Nem csinálok semmit.

– Miért nem? – bukott ki a fiúból, majd megrázta a fejét, és a bőröndre bökött. – Miért vagy még mindig itt?

Atid szomorkásan elmosolyodott. Becsukta a könyvet, és felült.

– Nincs más választásom. Kénytelen leszel elviselni a félév ideje alatt.

Niran arcából kifutott a vér.

– Ez komoly?

– Szokj hozzá a gondolathoz! Nálam sokkal rosszabb lakótársat is kifoghattál volna. – Atid barátságos akart lenni, de éle lett a szavainak, amitől a másik láthatóan megfeszült, és még morózusabb tekintettel pásztázta az arcát.

– Kötve hiszem.

Talán Niran mindeddig bízott benne, hogy meg nem történtté tehetik az egészet, de most tudatosult benne: ez bizony így marad. Hazaér, és az ő képét kell néznie a nap további részében.

Atid nem állhatta meg, hogy ne vegye jobban szemügyre a csalódottan az ágyára roskadt szobatársát. Még mindig látta benne azt az ismerős kisfiút a múltjából. Magas, kisportolt alakját ugyan már nem rejtette bő ruhák alá, de továbbra is úgy járt, leszegett fejjel, mint aki el akar tűnni az emberek szeme elől. Férfiasan jóképű vonásai alól azonban ki-kivillant időnként az egykori kisfiú örökké bizonytalan és kérdő tekintete, amitől csak még nehezebb lett Atid lelke. Niran felemelte a fejét, gyűlölettől lobogó szempárral vizslatta őt. Nem, ez az utálat egyáltalán nem ismerős, régen soha nem nézett így rá.

Atid nyelt egyet, mielőtt megszólalt.

– Nem fognak tudni átrakni. A félév elkezdődött, már mindenkinek van helye. Bírd ki ezt a pár hónapot, aztán úgysem látjuk többé egymást.

Niran megeresztett egy gunyoros félmosolyt, aminek látványától Atid gerincén végigszánkázott a hideg.

– Egyszer pont ezt kívántam – szólalt meg Niran szenvtelen hangon. – Hogy többet ne lássalak, aztán tessék! A kívánságok nem mindig válnak valóra.

Atid fészkelődni kezdett az ágyon. A levegő kiszorult a helyiségből. Vajon mennyire lenne égő bekéredzkedni Tee szobájába? Nem zavarna sok vizet, ha meghúzza magát a szőnyegen.

Szóra nyitotta a száját, de Niran már nem törődött vele. Felrakta a fejhallgatóját, és az ágyára hasalt.

Atid meg sem próbálta kitalálni, mi jár a fejében. Épp elég volt saját zajos gondolataival foglalkoznia. Amikor a középiskola utolsó előtti évében elváltak útjaik, ő is azt hitte, nem látja többet. Sőt, ebben bízott. Attól meg végképp kiverte volna a víz, ha valaki azt mondja neki, egy nap közös szobán kell majd osztozniuk.

Nehéz, szorongató érzés pulzált a bordái közt. Időbe telt felismernie, hogy a régen érzett bűntudat az, amit megpróbált hónapokkal ezelőtt mélyre temetni magában.

*

Éjszaka nem jött álom Atid szemére. A szoba idegen falai fenyegetőn magasodtak körülötte, az ágyat kényelmetlennek érezte, és minduntalan megzavarta őt a szomszéd szobából átszűrődő röhögcsélés. Így hát azzal kínozta magát, hogy felelevenítette a Nirannal közös emlékeit. Ez nem bizonyult túl bölcs ötletnek, mert egy idő után a keze ökölbe szorult a takaró alatt, a szeme sarkában pedig szúrós könnyek gyülekeznek. De már nem volt visszaút.

Niran előtt sosem ismert senkit, akinek a családja nem engedhetett meg magának akármit. Nélkülözés és spórolás addig ismeretlen fogalmak voltak számára. Ennek ellenére Atid távol tartotta magát az osztálytársak szemétkedéseitől. Először azért, mert sosem izgatta mások terrorizálása, ám később egyszerűen csak lenyűgözte Niran személye. Meglepő módon rajta kívül mintha senki másnak nem tűnt volna fel, milyen különleges, és ez egyszerre bosszantotta és töltötte el a kiválasztottság magasztos érzetével: a fiút csakis ő látja olyannak, amilyen. Így hát eszébe sem jutott bántani. Talán épp ez az oka, hogy később a tetteivel mégis annál jobban sikerült.

Felé sandított. A szoba félhomályában nem látott mást, csak a takaró körvonalát, de amikor néhány perccel később felállt, hogy meglátogassa a fürdőszobát, nem bírta megállni; közelebb merészkedett hozzá. Lassan lépdelt, mintha egy alvó oroszlánt készülne jobban szemügyre venni. Kicsit valóban úgy festett, mint egy békésen szunnyadó ragadozó.

A holdfény bevilágított az ablakon, és finom derengésbe vonta Niran arcát. A nappal acélhideg tekintet most jóval ártatlanabbnak látszott. Atid szeme rögtön megakadt a fiú vastag szája alatti anyajegyen. Ez is az elsők között volt, amit észrevett az osztálytársán akkor, régen.

Visszabújva a takaró alá, fészkelődött egy sort, mire elült benne a zaklatottság. Próbálta feldolgozni a tényt, hogy Nirannal alszik egy szobában. Még ha elválasztja is őket az a néhány méter, szokatlan volt ez a közelség. Egyszerre nyugtatta meg régi barátja jelenléte, és keltett benne megmagyarázhatatlan feszültséget. Gyerekkorában, a rémálmok elől Niran jelentette a mentsvárat. Amikor a fiú néha átszökött a házukba, és mellette feküdt, az Atidot kínzó démonok távol maradtak. Mintha megérezték volna, hogy valaki őrzi az álmát.

Aztán egy ponton minden megváltozott. Atid félt visszaemlékezni az akkoriban feltámadt vágyaira, félt felidézni az emlékeket, amik felforgattak mindent, amiben addig hitt. A békét örökre elfeledhette Niran közelében.

Atid hangosan felsóhajtott. Most minden más lesz. Lehet, hogy elárulta a kettejük barátságát, de talán még sikerülhet újra megtalálnia. Talán, amiképpen Niran szája sarkában is ott az a barna pötty, úgy maradt meg kettejük közt a kapocs, már csak meg kell javítani a szétcsúszott szemeket.

3. fejezet

Az ébresztő hangos csörgéssel zúzta szét Atid álmát. Álmosan az éjjeliszekrény felé hadonászott, mire nagy nehezen sikerült elhallgattatnia az órát. Felült, a feje még mindig zúgott a rossz éjszakától, a szemhéja bedagadva lüktetett. Kikászálódott az ágyból, és rögtön az ablakhoz sétált. Elhúzta a függönyt, mire megkönnyebbülten kiszakadt belőle egy sóhaj. A ház előtti széles kocsifeljárón egy autó sem állt. Este, amikor felpattant a vacsoraasztaltól, és bevonult a szobájába, bízott benne, hogy másnap sikerül elkerülniük egymást az apjával, és szerencsére így is lett.

Miből kerekedett az a nagy veszekedés? Már nem is emlékezett rá. Egyik pillanatban tett egy ártatlan megjegyzést, a következőben már hallgathatta a fejmosást. Dean az asztal alatti apró bokarugdosással jelezte, hogy elég, ne tetézze a bajt, ám Atid nem bírta ki. Utálta beismerni, hogy mindig a bátyjának van igaza. Persze neki könnyű; a szülei többnyire békén hagyták, és imádott suliba járni. Atid még csak most kezdte a harmadik osztályt, de máris elege volt az iskolából. Az osztálytársai látványosan csak azért foglalkoztak vele, mert az apja egy nagymenő szállodalánc tulajdonosa, egyébként nem érdekelte őket. Egyedül az iskoláig tartó utazást szerette, mert a sofőrje mindig megengedte, hogy a kedvenc dalait hallgassák a rádióban.

A gyors zuhany után még egyszer ellenőrizte az órarendjét, hogy mindent bepakolt-e az iskolatáskába, majd lebaktatott a lépcsőn a földszintre.

Dean a pultnál téblábolt, szokásához híven nem zaklatta a házvezetőnőt a reggelivel, szerette magának elkészíteni. Atid a szemét forgatta, miközben az étkezőasztalhoz telepedett.
Ő még csak tizenegy éves, és különben sem kell mindenben utánoznia a testvérét, nem igaz?

– Ne lógasd az orrod – mondta Dean anélkül, hogy felnézett volna a zöldségaprításból. – Figyeld meg, ez a nap jobb lesz, mint a tegnap.

– Aha. Biztosan. – Atid az asztalra könyökölt.

Dean ekkor megköszörülte a torkát.

– Elmennél ma reggel busszal? Kölcsönkérném Ethant.

Atid a faliórára nézett, amikor látta, hogy Dean komolyan választ vár.

– Viccelsz, ugye? – kérdezte felháborodva. – Ha busszal megyek, akkor most kéne elindulnom.

Dean zavartalanul pakolászott a pulton, majd mosolyogva Atid elé tolt egy szalvétába csomagolt szendvicset.

– Akkor ne is fecséreljük a szót. Majd eszel a buszon.

Atid bosszúsan csípőre vágta a kezét, úgy méregette az ételt.

– Miért nem szóltál előbb? Ez így nem fair.

Dean hümmögve letakarította a konyhapultot, és kisimította a ráncokat az ingén.

– Ha ekkora gondot jelent, akkor hagyd. Majd elintézem edzés után a dolgomat, legfeljebb később érek haza.

Atid dacosan felmordult. Miért nem tud neki soha nemet mondani?

– Jól van, tiéd Ethan ma reggel – mondta, majd felkapta a szendvicset, és már fordult is az előszobába.

– Rendes tőled! Hé, ha már úgyis arra jársz, nézz be a Siam Center mögötti utcába. Láttam valami érdekeset az egyik ház falán… – kiáltott utána bátyja, de Atid már alig figyelt rá.

Szeretett a külvárosban lakni, de bejutni a központba felért egy rémálommal. Reggelente nem vágyott emberek közé, és ha valamit nem cserélt volna el semmire az életében, az a sofőrje volt, aki gyerekkora óta hordta őt az iskolába.

– Miért én szívok azzal, hogy neki nem kellett saját sofőr? – morfondírozott hangosan Atid, miközben elhaladt a ház főbejáratánál emelt díszes szellemház előtt. A hagyományos thai otthonok tartozékaként kiemelt helyre épített miniatűr szentélyre náluk is nagy figyelem irányult. Ezen áldozhattak a szellemeknek, és itt érhették el, hogy azok a házon kívül leljenek békére. Ám Atid úgy érezte, nincs az a megfelelő mennyiségű rizsáldozat, ami nyugalmat adna neki. A gond az volt, hogy nem kísértetek háborgatták, sokkal e világibb gondjai akadtak. A szüleivel, az osztálytársaival, erre most Dean még a reggeli készülődésre szánt idejétől is megfosztotta.

Végigtrappolt az apró, fehér kavicsokon a távnyitós kapuig, léptei porfelleget kavartak az udvaron.

Miután a zötyögős buszút után átszállt a BTS line vonalára, egészen Siamig utazott. Siam körzet szívében az állomás az autóutak felett emelkedett, mint egy önálló kis sziget a városi forgatagban. Az állomásról a levegőben átívelő hidakon lehetett megközelíteni a környező bevásárlóközpontokat, amik este csillogó palotáknak tűntek, most viszont a reggel visszafogott szürkeségét tükrözték vissza. Az egyik hídról nézte, hogyan haladnak tökéletesen összeszokott ritmusban a munkába tartó üzletemberek, hogyan vágnak át a pláza előtti téren az iskolai egyenruhás csoportok, mintha egy közös tánc résztvevői lennének.

A széles térre telepített pálmák levelei oda nem illő természetességgel zöldellettek a sok fényes, hideg felület között. A tekintete sokáig kapaszkodott a napfényt magába szívó levelekbe, míg végül elhagyta az állomás területét, és beverekedte magát a környező kis utcák egyikébe. Innen néhány sarkot kellett csupán gyalogolnia az iskoláig, ám lelassította a lépteit, hogy jobban szemügyre vegye a környéket. Jólesett kiszellőztetnie a fejét, még ha nem a legjobb hangulatban kerekedett is fel. A negyedórás kocsiútból majdnem ötvenperces utazás lett, hála a bangkoki tömegközlekedésnek. Most mégis örült, hogy így alakult.

Akadt ugyanis valami, ami felkeltette a figyelmét. Percek óta állt a Siam Center mögötti utcácska egyik utolsó épületénél, a széthordott kerítés maradványai előtt. A megrogyott, foltos házfalat nézte, ami mellől valamikor lebonthattak egy házat, ám a telek azóta is üresen állt. Az épület többemeletes fala ezen az oldalon csupaszon szürkéllett, egyetlen dolog dobta csak fel a látványt. A sárgává szikkadt bokrok és az udvarra dobált autógumik mellett ugyanis valaki bemerészkedhetett az elárvult területre, és egy graffitit festett a falra.

Nem volt különösebben figyelemfelkeltő, elnagyoltan, néhány vonásból állt csupán. Egy apró alak rúgta magasra a focilabdáját, a mozdulatot azonban még ez az egyszerű rajz is hibátlanul elkapta. A labda mellett kisebb-nagyobb sárga és vörös pöttyök látszottak, amiket Atid először nem tudott hova tenni, de aztán oldalra billentett fejjel kibetűzte a kép alatti feliratot, és minden világos lett:

„Célozd meg a Holdat; ha elvéted, akkor is a csillagok közt landolsz!”{1}

Elmosolyodott, miközben magában ízlelgette a szavak jelentését. Csak amikor már az iskola előtt állt, akkor tűnt fel neki, hogy a szorongása, ami mostanában legyűrte, mintha alábbhagyott volna.

*

A reggeli napfény élesen tűzött be a szobába, Atid nyöszörögve forgolódott az ágyon. Utált korán kelni, most mégis elemi erővel tört rá a késztetés, hogy felemelje a fejét. Valami megváltozott a levegőben. Amikor nagy nehezen kinyitotta a szemét, és körülnézett, rögtön ledobta magáról a takarót.

– Ez meg mi a franc…? – hebegte, miközben felült.

Majdnem leszédült az ágyról a látványtól. A szobát, mint egy puskaportól füstölgő hadszínteret, kettészelte az étkezőasztal és a katonás rendben egymás után pakolt székek garmadája. A demarkációs vonalon feltornyozott könyvek, bőröndök sorakoztak, mintegy elválasztva a két fiút egymástól.

Atid nem akarta elhinni, amit lát. Hogy képzeli ezt?!

– Niran! – kiáltotta, miközben kikecmergett az ágyból.

A fiú már felöltözve várt rá, keresztbe font karral méregette a szoba túlsó feléből. Izmos vállára ráfeszült almazöld árnyalatú pólója, ami tökéletes összhangot alkotott mézszínű bőrével.

Atid megrázta a fejét. Zsibogott mindene a kialvatlanságtól, de a valóság úgy csapta arcon, hogy kénytelen volt mielőbb kijózanodni. Fújtatva közeledett a másikhoz, mire ő határozottan felemelte az egyik kezét.

– Állj! Az ott a te oldalad, ez pedig az enyém – közölte Niran kimérten.

– Á, tényleg? Ilyen gyerekesen akarsz viselkedni?

Szobatársa nem felelt.

– Hülye vagy, ha azt hiszed, hogy ez így maradhat! Rendezd szépen vissza a szobát! – emelte fel a hangját Atid.

– Ha maradsz, marad a határvonal is – vázolta a helyzetet teljes nyugalommal Niran. – A te érdekedben. Bizonyára kellemetlen lehet egy olyannal egy szobában lakni, mint én.

Atid akaratlanul is lesütötte a szemét. Amikor túllendült a zavarán, dühösen beletúrt a hajába. Talán, ha nem ébredés után találja meg ez az egész, akkor nyugodtabban reagálna. De így kifejezetten bántotta, hogy amíg ő békésen aludt, Niran átrendezte a szobát, és kitiltotta őt a másik feléről. Helyette döntött, a feje fölött, épp, mint a szülei.

– Nem a szoba feléért fizetem a kollégiumi díjat.

Niran szánakozó arckifejezéssel felhorkant.

– Úgy érted, az apád fizeti. Ha nem tetszik a rendszer, akár ki is költözhetsz. A határt nem lépheted át, ennyi.

A szavai felkorbácsolták Atid harci kedvét. Nyugodt embernek tartotta magát, de most képtelen volt eltűrni ezt az őrültséget. Ha Niran harcot akar, akkor ő kész beszállni a ringbe!

– Különben mi lesz?

Arrább lökte az egyik széket, és dobbantva átlépett Niran oldalára. A fiú csak a tekintetével követte, továbbra is egy helyben állt, meg sem moccant.

– Nem hiszem, hogy bármi beleszólásod lenne abba, a szobánk melyik részén akarok tartózkodni. – Atid hátat fordított Nirannak, a teraszajtóhoz sétált, kíváncsian kitekintett rajta, majd arrább ment, és a fiú ágya melletti könyvre pillantott. Épp nyúlt volna érte, hogy megnézze, mit olvas a szobatársa, amikor erős szorítást érzett a karján.

– Hé! Ez fáj! – kiáltott rá Niranra, de abban a pillanatban a fiú a vállára kapta. Olyan könnyedén sétált vele át a szoba túlsó felére, mintha csak egy zsák krumplit cipelne. Atid vére a fejébe tódult, és püfölni kezdte a hátát. – Tegyél le, de rögtön!

Niran az ágyra dobta, az nagyot reccsent a nem várt súly alatt. Atid megalázottan ugrott újra talpra.

– Ilyet nem csinálhatsz! Nem ötéves vagyok, hogy csak úgy pakolgass ide-oda!

Niran teljes közönnyel pillantott rá. Még csak fel sem emelte a hangját, amikor válaszolt.

– Megmondtam, hogy nem jöhetsz át.

Atid pufogva megszemlélte a karját, ahol a szobatársa megszorította. Túlságosan is világos bőrén még ez is meglátszott. Fél szemmel látta, hogy Niran figyeli őt, ezért újra hozzáfordult.

– Ne hidd, hogy nekem öröm ez az egész. Ha tudtam volna, ki az új szobatárs… De most már ez van, és talán… talán kihozhatnánk a helyzetből, amit lehet.

– És mi az pontosan?

Atid csalódottan felsóhajtott.

– Azt hittem, leülünk végre megbeszélni a dolgokat. Több mint egy év eltelt, talán lehetnénk…

– Mik? – szaladt fel a másik fiú szemöldöke. – Barátok?

Atid szégyenkezve lesütötte a szemét.

– Ilyesmiben már nem is reménykedem. Csak normális szobatársak.

– Én normális vagyok.

– Biztos? – horkant fel Atid, és a barikád felé intett. Niran nem értékelte a poént, mire az ő hangja is elkomolyodott. – Szeretném tisztázni azt, ami akkor történt.

– Nem érek rá, dolgom van.

– És holnap?

– Holnap sem.

Atid lehiggadva indult a fürdőszoba felé, amikor hirtelen eszébe jutott valami.

– Hé, és mi a helyzet az erkéllyel?

Niran odapillantott, majd elmosolyodott. Mi tagadás, jól állt neki ez is…

– Mivel az én térfelemen van, és én vagyok régebb óta a szoba lakója, ezért ezen nincs mit vitázni. Így marad. Ha jót akarsz, maradj odaát!

Atid dohogva hátat fordított, és becsapta maga mögött a fürdő ajtaját. Vállát nekivetette, és azon morfondírozott, mi tévő legyen.

Még csak egy napja van itt, és máris gyűlöli ezt az egészet.

*

Atidnak a tanulmányi osztályon kellett elintéznie pár dolgot, és csak délután ért vissza a szobájába. Megkönnyebbülten felsóhajtott, amikor meglátta, hogy a holmija nem végezte időközben a folyosó szemeteskukájában. Úgy tűnt, Niran legalább azt békén hagyta. A reggeli mutatványa után bármit kinézett volna belőle.

A konyhaszekrénybe pakolta az útközben vásárolt élelmiszereket, közben oldalra lesett, a másik térfelére. Meglepve látta, hogy nincs egyedül a szobában: Niran békésen aludt az ágyában, kezét a feje alatt fűzte össze. A magán felejtett fejhallgatója félrecsúszott, ahogy szuszogva arrább fordult a párnán. Egyik karja a teste mellé hullott, lehunyt szemhéja néha megmozdult, mintha még álmában sem lelne nyugalomra. Atid nesztelenül odaosont a fiú ágyához. Furcsa volt ilyen közelről szemlélni az egykor ismerős arcot, mert Niran az utóbbi napokban leginkább tisztes távolságból vetett oda néhány szót, neki pedig esélye sem maradt megpróbálni felolvasztani a jeget kettejük közt. És nem pusztán méterek, egy egész óceánnyi jégtömb választotta el őket egymástól. Niran egyszersmind gyűlölte őt.

Talán most is épp rá gondol. Atid figyelte, miként ráncolódik a homloka, hogyan feszül meg izmos karja, és nem bírta megállni, még közelebb húzódott. Csillapíthatatlan vágy támadt benne, hogy Niran legalább álmában nyugalomra lelhessen a közelében.

Kezét a fiú kézfejére tette, érezte, hogy az érintése nyomán Niran légzése lelassul. Mintha egy halovány mosoly is felbukkant volna, bár ezt Atid bizonyára csak képzelte. Mindenesetre egészen másmilyennek tűnt így, kisimult arccal, békésen pihenve. A morózus, jeges pillantás, amivel napközben őt illette, elillant. Olyan védtelennek és békésnek látszott, ebben a percben Atid még a hülye barikádot is képes lett volna elnézni neki. Niran a mellkasához vonta a kezét. Atidon meleg borzongás hullámzott végig.

– Mégis mit művelsz?

Atid szíve nagyot dobbant. Niran szeme drágakőként csillogott, de ebben a csillogásban egy szemernyi kedvesség sem akadt, csak a rideg valóság, annak minden mérgező fullánkjával.

– Semmit – hátrált egyet Atid félszegen.

Niran pillantása a kezére vándorolt, majd vissza őrá. A tekintete szinte égette Atidot.

– Tartsd magad távol tőlem – formálta a szavakat szótagonként hangsúlyozva, majd lehúzta a fejhallgatóját, az éjjeliszekrényére vágta, és befordult a fal felé.

Atid nem akarta továbbfeszegetni a határokat, így inkább visszatért a saját térfelére. Bele sem mert gondolni, mit fog majd mesélni Teenek, ha az unokatestvére rákérdez, hogy boldogul a helyzettel. A szoba közepén álló barikád egyszerre nyújtott komikus látványt, és állított fájdalmasan komor emléket a múlt eseményeinek. Mintha a jelen filmkockáit kimerevítenék, hogy aztán beleszuszakolják a gyötrelmes gyerekkor megkopott felvételeit.

*

Tee a várakozásának megfelelően valóban komplett idiótának nézte, amikor másnap este előadta neki a történteket. Épségben túlestek a gólyák beavatási szertartásán, ahol más egyetemekhez képest visszafogott és kevésbé kínos feladatokat kellett végrehajtaniuk az elsősöknek. Iskolai rigmusokat és dalokat tanítottak nekik, és ismerkedős játékokat játszottak, hogy közelebb kerüljenek egymáshoz. Atid meg sem lepődött, amiért mindenki tudta, ki ő. Alig várta, hogy véget érjen a nap, és ledobhassa az egész nap a nyakában lógó névtáblát.

Teevel most a szokásos helyükön ültek, a Saranrom Park zöldellő ligete melletti Iconban, aminek a forgalma az egyetemi félév megkezdésével igencsak megnőtt. A diákoknak ebben az időszakban még nem kellett izgulniuk a félévi vizsgák miatt, és a szemeszter eleje az újdonság varázsával kecsegtette azokat, akik vidékről költöztek fel a kollégiumba. Atid is úgy képzelte el, hogy beleveti magát a bulikba, és a tanulás mellett helyet szorít az ismerkedésnek. Végre nem kellett egész nap a szülei dorgálását hallgatnia a barátairól
– vagy épp azok hiányáról –, azzal ülhetett be iszogatni, akivel csak akart. Vagyis, aki jutott.

Felpillantott, és sóhajtva szemügyre vette az unokatestvérét. Tulajdonképpen teljesen mindegy, miben reménykedett, Teen kívül alig akadt valaki, akivel eltölthette a szabadidejét. Na nem mintha most hiányozna a társaság, épp elég egyetlen személlyel megosztania a remek első napi élményeit.

Belekortyolt a sörbe, ami egy cseppet sem ízlett neki, mert azt a sorsfordító napot juttatta eszébe, amikor ugyanezen a helyen vakmerő tettre szánta el magát. Nem kevésszer átkozta már magát azóta a jó szíve miatt.

– Még mindig alig hiszem el, hogy ez megtörténik – motyogta maga elé századszorra Atid.

– Mit mondott Somchai? – kérdezte Tee, miközben alig láthatóan az órájára lesett.

Atidot visszafogta valami, hogy beavassa a teljes igazságba.

– Nem akarta visszacserélni, ennyi.

– És te engedtél neki?

– Mit mondhattam volna? Végül is én dobtam be a szobacserét. Ha egyszer ezt mondtam, állnom kell a szavam.

– Túl egyenes vagy – mosolyodott el Tee, és lopva az ajtóra pillantott, amin épp ebben a pillanatban lépett be egy csapat nevetgélő diáklány.

Atid újabb próbát tett a sörrel. Talán mire a pohár végére jut, túl tud lépni ezen az egészen.

– Mit szólnak a szüleid? – tudakolta Tee.

Atid cinikus mosolyt eresztett meg.

– Mit gondolsz, beavatom őket a problémáimba? Ha a tudomásukra jut, hogy eltékozoltam a szobámat, egyszerűen hazarendelnek. Apám élete utolsó napjáig emlegetné.

Tee feltolta a szemüvegét az orrán, és újra az ajtó felé nézett.

– Barikád, felosztott szoba… Tulajdonképpen miért utál ennyire a