IMPRESSZUM

Avi Loeb: Interstellar - The Search for Extraterrestrial Life and Our Future in the Stars

Copyright © 2023 by Avi Loeb

Hungarian translation © Farkas Veronika, 2024

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Avi Loeb: Interstellar

Mariner Books, HarperCollins Publishers, New York, 2023

Fordította: Farkas Veronika

ISBN: 978 963 598 295 0  (epub)

Agave Könyvek

Felelős kiadó: A kiadó ügyvezetője

A borítót készítette: Müller Péter

Felelős szerkesztő: Velkei Zoltán

Szakmai lektor: Vincze Miklós

Szerkesztő: Bordás Veronika

Korrektor: Boncz Éva, Ligeti Szilvia

Tördelő: Tót Barbara

Műfaj: ismeretterjesztő

Három földi társamnak, Ofritnak, Klilnek és Lotemnek,
továbbá az összes szomszédunknak a csillagközi térben

A kozmikus tér magasabb intelligenciájától szeretném megtudni, mivé válhatunk.

(Avi Loeb, 2023. február 26.)

ELŐSZÓ

GRATULÁLOK! Te is abba a nemzedékbe tartozol, amelyik az emberiség csillagközi jövőjének hajnalán élhet. Hatalmas kozmológiai változásoknak lehetünk tanúi egy olyan időszakban, amikor egyre több bizonyítékot kapunk arra nézve, hogy nem vagyunk egyedül, és hogy módunkban áll kezdeményezni közelebbi találkozásokat a csillagrendszerünkön túli univerzummal és mindazzal, ami benépesíti. Ezzel a lehetőséggel pedig élni is fogunk.

A földön kívüli életre, a földön kívüli civilizációkra utaló bizonyítékok mind gyorsuló ütemben gyűltek az elmúlt évtized során, és ezzel párhuzamosan a földön kívüli dolgok iránti érdeklődésünk is egyre nő. Jelenleg éppen azt vizsgáljuk, létezhet-e élet a Marson és a Vénuszon. Elég nagy a statisztikai valószínűsége annak, hogy a számtalan exobolygó valamelyikén már megjelent az élet. Ezt hamarosan ellenőrizhetjük is, méghozzá olyan űrjárművek segítségével, amelyek egy emberöltőnél rövidebb idő alatt képesek visszaküldeni adatokat. És – ami a legfontosabb – a történelem során most először kutat a tudományos világ Föld közelében található földön kívüli eredetű tárgyak után, részben közpénzből, részben magánforrásokból. Csak rajtunk múlik, hogy az emberiség fennmarad-e addig, amíg képessé nem válik olyan hosszú időre elszakadni a szülőbolygójáról, hogy a saját csillagrendszerünktől távol folytassa az életét. És amennyiben elég szorgalmasnak, okosnak és kitartónak bizonyulunk, talán még az is elképzelhető, hogy ezt földön kívüli segítséggel valósíthatjuk meg.

Egy ilyen lehetőség már kicsúszott az emberiség kezéből.

A rendelkezésünkre álló adatok alátámasztják annak lehetőségét, hogy 2017-ben egy földön kívüli eredetű mesterséges tárgy haladt át a Naprendszeren. Abban az évben a csillagászok – a hawaii Haleakala Obszervatóriumban található Panoráma-megfigyelőteleszkóp- és Gyorsreagálású Rendszer (Panoramic Survey Telescope And Rapid Response System) segítségével – azonosítottak egy csillagközi objektumot, amit ’Oumuamuának neveztek el, ami „előőrsöt” jelent hawaii nyelven.[1] Az objektumról begyűjtött adatok alapján jómagam arra jutottam, hogy az ’Oumuamua nagy valószínűséggel mesterséges és földön kívüli eredetű lehetett, nem csak egy egyszerű csillagközi kődarab.

Az ’Oumuamua – hosszú és feltűnően lapos – alakja nagyon különbözött az összes valaha látott kozmikus objektumtól. És az is bebizonyosodott, hogy a Nap körüli – amúgy is szokatlan – pályájának változását nem szemmel látható gázképződés okozta, mint az az üstökösöknél szokott történni, hanem nagy valószínűséggel a napsugárzás tolóereje. Ugyanez történt vele, mint a 2020SO jelű égitest esetében is, amit a PanSTARRS 2020. szeptember 17-én fedezett fel – erről utóbb kiderült, hogy a NASA egy régebbi rakétafokozata. Ezenfelül az ’Oumuamua sebessége rendkívül alacsony is volt, amikor a Naprendszerünk találkozott vele, annyira, hogy megegyezett azzal, amit a csillagászok lokális nyugalmi vonatkoztatási rendszernek (Local Standard of Rest, LSR) neveznek. Az űrben minden mozog minden máshoz képest. Az olyan objektumokat nevezzük nyugalmi helyzetben lévőnek, amelyek a sebességüket tekintve gyakorlatilag „állnak” a többi objektum átlagos sebességéhez képest, ahogy az ’Oumuamua is tette. És ez ritka. A lokális nyugalom a csillagközi objektumok alig két ezrelékére jellemző. Nem jellemző a természetre, hogy lokális nyugalmi állapotban tartana dolgokat. De ha az emberiség létre akarna hozni, majd lokális nyugalmi állapotba akarna tenni egy objektumot, a jelenlegi technológiai ismereteire támaszkodva képes lenne rá. És ezért mondtam, hogy az ’Oumuamua inkább bójához hasonlít a Naprendszerünkhöz képest, mint a Naprendszerünk felé indított rakétához.

Mivel nem tudunk képet készíteni az ’Oumuamuáról, sem befogni, és mivel az észlelőeszközeinket nem arra terveztük és optimalizáltuk, hogy képesek legyenek földön kívüli, potenciálisan mesterséges eredetű földközeli objektumokat észlelni, nem áll rendelkezésünkre elég adat. Persze, ez a tudományos élet nagy részére igaz, és éppen az adatok hiányossága az egyik előfeltétele az új felfedezéseknek és új kutatási területek kialakulásának. Továbbá, mint arról a Földönkívüli című könyvemben is írtam, az ’Oumuamuáról begyűjtött adatoknak az a legegyszerűbb és legvalószínűbb magyarázata, hogy ez az objektum mesterséges eredetű, bár nem emberek készítették.

Az „egyszerű és valószínű” persze csak abban az esetben igaz, ha abból indulunk ki, hogy nem az emberi civilizáció az egyetlen a világegyetemben. De sokak számára ennek elfogadása nem csupán leküzdendő akadályt jelent, hanem egy áthatolhatatlan falon kellene átjutniuk hozzá. Ugyanakkor azok a tudósok, akik a mai napig természetes magyarázatot próbálnak találni az ’Oumuamua szélsőségesen hosszúkás alakjára és folyamatos, a gravitációs erővel dacoló gyorsulására, ugyanilyen falakba ütköztek. Gondoljunk csak Jennifer Bergner és Darry Seligman munkájára („Az 1I/’Oumuamua gyorsulása H_2O jégben radiolitikusan létrejött H_2 hatására; Acceleration of 1I/’Oumuamua from radiolytically produced H_2 in H_2O ice”)[2]. A Nature folyóiratban 2023 márciusában megjelent tanulmány Seligman 2020-as elméletének kidolgozottabb változata. Kiindulópontja, hogy az ’Oumuamua teljes egészében molekuláris hidrogénjégből áll. Ezt az elméletet – azokkal a hipotézisekkel együtt, melyek szerint az ’Oumuamua színtiszta vízből vagy színtiszta oxigénből állt volna – később cáfolták. Ugyanakkor Bergner és Seligman később, 2023-ban már elképzelhetőnek tartotta a vízjégből álló, illetve a kozmikus sugarak hatására a csillagközi térben részben hidrogénre bomló kozmikus jég elméletét. Lehet, hogy igazuk van, de ez se nem egyszerű, se nem valószínű megoldás. Először is, semmilyen rendelkezésünkre álló adat nem utal arra, hogy a természet vízből és hidrogénből álló csillagközi objektumokat hozna létre. Másodszor pedig: az ’Oumuamuánál megfigyelt nemgravitációs gyorsulást nem magyarázná meg egy ilyen víz-hidrogén üstökös hidrogénpárologtatása. Bergner és Seligman modellje figyelmen kívül hagyja a hidrogénpárolgás okozta lehűlést, ami rögtön harmadára csökkenti a felvetett gázképződést, és ebből következően ez a modell nem adhat magyarázatot az ’Oumuamua ismert viselkedésére.

Az, hogy az eredetéről szóló tudományos vita még az ’Oumuamua felfedezése után öt évvel sem zárult le, jó hír a tudomány számára. Az viszont, hogy a földön kívüli mesterséges eredet még mindig elfogadhatatlan sokak számára, kijózanító hír az emberi civilizációra nézve.

A Földönkívüli megjelenése óta sokan kérdezgetnek a „másnapról”, vagyis arról, hogy szerintem mi fog történni közvetlenül azután, hogy az emberiség szembesül a földön kívüli technológiai civilizációk létezésével. Erre már tudjuk a választ. A média ráugrik a témára. A nyilvánosság kis része fel fog figyelni rá. De az emberek nagy része anélkül folytatja majd az életét, hogy különösebb érdeklődést tanúsítana. A politikusaink továbbra is azon dolgoznak majd, hogy újraválasszák őket, az üzletemberek profitot próbálnak termelni, és a Másnap nagyjából ugyanolyan lesz, mint az azelőtti nap.

Ez egyáltalán nem lepne meg. Az viszont megdöbbentett – sőt, csalódást okozott –, hogy a tudományos közösség a „Másnap”, sőt, az Elsőtől az Ötödik Évig és azon túl is szkeptikusan áll ennek bizonyítékához, pedig az nagyobb jelentőséggel bír az összes többi tudományos elméletnél, a húrelmélettől a sötét anyag típusain át a multiverzumokig. A helyzetet tovább súlyosbítja, hogy az elméleti húrok, a sötét részecskék vagy a sajátunkon kívüli univerzumok létezését semmi nem bizonyítja. Másképp fogalmazva, a tudósok jóval készségesebben adnak hitelt egy olyan jelenség létezésének, amelyre nincs empirikus bizonyítékuk, mint hogy egy olyanét fogadják el – a földön kívüli civilizációét –, amelyre van.

És mindez óhatatlanul annak belátásához vezet, hogy nem az a kérdés, mihez kezdünk majd, miután szembesülünk a földön kívüli civilizációk létezésének bizonyítékával, hanem az, hogy mihez kezdünk majd, miután még több bizonyítékával szembesülünk a földön kívüli civilizációk létezésének. És ezért írtam meg ezt a könyvet.

Az emberiség a közeljövőben hatalmas felfedezéseket fog tenni a kozmikus szomszédságunkkal kapcsolatban. Az univerzum itt kopogtat az ajtónkon, mi pedig arra készülünk, hogy kinyissuk. Annak valószínűsége, hogy a földön kívüli tudatos intelligencia cáfolhatatlan bizonyítékaival fogunk találkozni, ott toporog a küszöbünkön. Elképzelhető, hogy már csak alig néhány hónapra vagyunk több kozmológiai revelációtól és a teljes civilizációnkat megváltoztató felfedezéstől.

Erre fel kell készülnünk. Új megfigyelő- és beavatkozásra alkalmas eszközökre lesz szükségünk. Fokoznunk kell az átláthatóságot, és ezzel párhuzamosan a tudósok és a politikai vezetés közötti koordinációt is. Az átláthatóságnak köszönhetően az emberiség többi részének is reálisabb képet kell kapnia arról, hogyan fognak valószínűsíthetően lezajlani az első találkozásaink a csillagközi objektumokkal, utána pedig a földön kívüli élettel és civilizációkkal. Az előkészületeink és a jelenlegi viselkedésünk – és itt gondolok a teljes társadalomra és a tudományos közösségre is – meghatározza, milyen pszichológiai ráfordításokkal és előnyökkel jár majd ránk nézve a tudatos földi létnek ez az új korszaka. Először is, új szókincsre lesz szükségünk.

Azt, hogy milyen gyorsan gyűlnek a földönkívüliek létezésére utaló bizonyítékok, híven tükrözi, hogy 2022-ben az Egyesült Államok kormánya beismerte az azonosítatlan légi jelenségek (Unexplained Aerial Phenomena, UAP) létezését, amiket korábban ufó (azonosítatlan repülő tárgy) néven neveztek. Érdekes egybeesés, hogy közvetlenül az UAP-ok létezésének elismerése után az amerikai hadsereg lőni kezdett rájuk. 2023 első két hónapja során az amerikai repülőgépek megsemmisítettek egy magaslégköri ballont, amiről kiderült, hogy kínai gyártmány, illetve három azonosítatlan objektumot. Ezek nagy valószínűséggel szintén emberi eredetűek lehettek, ami nem változtat azon a tényen, hogy ezt a lelövésük pillanatában senki nem tudta. Alig pár hónappal korábban, történelmünk során először indított az emberiség tudományos alapú, több szakterületet felölelő kezdeményezéseket földön kívüli eredetű tárgyak felkutatására. Az első ilyen, a Galileo-projekt, amit én vezetek, nem sokkal a fenti kormánynyilatkozat előtt jött létre, és 2022-re az első, kifejezetten az UAP-ok azonosítására tervezett obszervatóriumunk is működni kezdett. És a 2022-es év leforgása alatt az ’Oumuamua elveszítette első helyét a beazonosítottan csillagközi objektumok sorában, és kronológiailag a harmadikká vált a négyből.

Ebben az évben az egyik hallgatómmal, Amir Sirajddzsal kielemeztük a Földközeli Objektumok Tanulmányozásának Központja (Center for Near Earth Object Studies, CNEOS) által összegyűjtött tűzgömb- és bolidaadatokat (utóbbi a légkörben felrobbant meteorokra utal), és sikerült két csillagközi meteort is azonosítanunk. A rendelkezésünkre álló adatok szerint mindkettő jóval erősebb anyagokból állhatott, mint a Naprendszerünkből származó űrsziklák legnagyobb része. A kettő közül az egyik arra vár a Csendes-óceán mélyén, a Manus-szigettől közvetlenül északra, hogy a felszínre hozzuk. Bár nem kaptunk teljes hozzáférést az Egyesül Államok kormányának birtokában lévő összes adathoz, még így is tíz kilométeres pontossággal meg tudjuk állapítani, hol nyugszanak a maradványok. Reményeink szerint 2023-ban egy általam vezetett expedíció felfedezi egy csillagközi objektum töredékeit.

De bármit is találunk az óceánban, a civilizációnknak jobban fel kellene készülnie a jövőre.

...

Akár beismerjük, akár nem, mind az én generációm, mind az olvasóé, mind az utánunk következőké annak az új korszaknak a hajnalán él, amelyben az emberiség elindul a csillagközi jövője felé. Még soha nem kerültünk ilyen közel ahhoz, hogy tudományosan támadhatatlan bizonyítékokat szerezzünk rá: a Föld és az emberi civilizáció nincs egyedül az univerzumban. Meggyőződésem, hogy egyrészt fájdalmasan közel állunk ahhoz, hogy kiderüljön számunkra, miszerint nem a földi élet az egyetlen élet a Naprendszerben, és nem kizárólag az emberi civilizáció az egyetlen, ami létezik vagy létezett. Másrészt viszont az emberiség nem áll erre készen.

Az elmúlt évtizedek tudományos-fantasztikus művei nem szolgálták az emberiség épülését. Gyakorlatilag az összes ilyen történetben csak díszletként használják az űrt és a földön kívüli életet, hogy ezek háttere előtt előadják a megszokott történeteinket, legyen szó horrorról, fantasyről, románcról vagy kalandregényről. Amennyiben kapcsolatba lépnénk földön kívüli civilizációkkal, az a legkevésbé valószínű, hogy az emberiség és az idegenek látványosan paroláznának a Fehér Ház előtt, vagy rakétákkal kezdenénk harcolni a lézerfegyvereik ellen. Változatos tudományos és statisztikai okoknál fogva jóval nagyobb az esélye, hogy első körben csak egy idegen civilizáció hulladékaival vagy szondáival fogunk találkozni, és ezekkel is csak azért, mert kifejezetten törekszünk rá.

Az új eszközök készítése, továbbá az új tudományos és technológiai kutatások irányának meghatározása, illetve azok finanszírozása mellett az emberiségnek azt is újra kell gondolnia, milyen kulturális előítéletekkel és elvárásokkal áll egy esetleges földön kívüli objektum felfedezéséhez. A gyakorlati és elméleti kutatások élvonalában dolgozó asztrofizikusok, kozmológusok és csillagászok pedig adatokon alapuló ismereteket gyűjtenek arról, hogy mi az emberiség jelentősége és célja a 13,8 milliárd éves univerzumunkban.

Amennyiben elfogadnánk, hogy az UAP-ok léteznek, hogy a rendkívül ritka anyagerősségű csillagközi anyagok szinte már a markunkban vannak, és hogy egyre több bizonyítékot kapunk majd a földön kívüli civilizációk létezésével kapcsolatban, jóval tisztábban látnánk az emberiség lehetőségeit, mind ami a közeli, mind ami a távoli jövőt illeti. Olyan időket élünk, amelyek megkövetelik, hogy minden intellektusunkat, tehetségünket, elhivatottságunkat és lelkesedésünket ennek a kutatásnak szenteljük. Nem csupán azért, mert immár bizonyítékokkal is rendelkezünk arról, hogy az UAP-ok léteznek, és bizonyos százalékuk veszélyforrásnak tekinthető. Nem is csak azért, mert a földön kívüli civilizációk létezését is egyre nehezebb tagadni, hanem azért is, mert egyre jobban kell tartanunk az emberi eredetű veszélyforrásoktól is, a klímaváltozástól egészen a háborúkig. Mindenkinek ki kell vennie a részét a munkából, mert az emberiség válaszúthoz érkezett. Én meg vagyok győződve arról, hogy a most következő lépéseink fogják eldönteni – különösen a tudósokéi –, hogy a civilizációnk fennmarad-e, és az emberi élet elterjed-e az univerzumban. Vagyis végső soron azt is, hogy hol van az emberiség helye a kozmikus civilizációk panteonjában.

Csábító lenne azt feltételeznünk – továbbá jellemző is az emberiség hübriszére –, hogy helyünk van abban a panteonban. Statisztikailag viszont jóval nagyobb az esélye annak, hogy nincs.

A civilizációk osztályozásának a legjobb skáláját 1964-ben dolgozta ki Nyikolaj Kardasov szovjet csillagász. Kardasov karrierje nagy részét a földön kívüli élet elméleti és gyakorlati kutatásának szentelte, a legkiemelkedőbb műve kétségkívül a Kardasov-skála. Ezen a skálán belül azok a civilizációk, amelyek képesek a saját bolygójuk erőforrásait magas szinten felhasználni, az 1. besorolást kapják. Az emberiség pillanatnyilag itt tart. Miután az adott civilizáció a saját csillaga energiakibocsátásának felhasználását is elsajátítja, átkerül a 2. kategóriába. A 3. típusú civilizációk pedig azok, amelyek a teljes galaxisuk energiáját ki tudják aknázni.

A Kardasov-skálának megvannak a maga érdemei, ugyanakkor véleményem szerint van egy nyilvánvaló hiányossága is. Az energiafogyasztás nem sokat árul el egy adott civilizáció kultúrájáról, prioritásairól, ambícióiról vagy az önmagával, illetve az élettel kapcsolatos elvárásairól akár a saját bolygóján, akár azon kívül. Én úgy vélem, hogy létezik egy ennél használhatóbb szempont is. Szerintem a civilizációk fejlettségi szintjét nem abban kellene mérni, hogy mennyi energiát tud átcsatornázni, hanem abban, hogy a vizsgált civilizáció képes-e a létrejöttét lehetővé tévő asztrofizikai körülmények reprodukálására.

Ezen a kozmikus skálán a C osztályba az a civilizáció tartozna, amelyik képes élhető körülményeket létrehozni a saját bolygóján napenergia nélkül. Ha például a dinoszauruszok elsajátították volna ennek a módját, akkor nem pusztította volna el őket a Chicxulub nevű, nagyjából tizenöt kilométer átmérőjű aszteroida vagy üstökös, ami körülbelül 66 millió évvel ezelőtt csapódott be a Földbe. Bár 2022-ben a NASA bemutatta a kettős-aszteroida-eltérítő tesztjét (Double Asteroid Redirection Test, DART), az első bolygó méretű védekezési technológiánkat, amellyel képesek vagyunk befolyásolni és így potenciálisan eltéríteni a Föld felé tartó aszteroidákat vagy üstökösöket, egy akkora objektum ellen, mint a Chicxulub, pillanatnyilag semmit nem tehetnénk. Az ugyanakkor elképzelhető, hogy az emberiség egy része egy hasonló kataklizma után képes lenne fenntartani magát: üvegházakban termesztene növényeket, és nukleáris energiát használna.

A B osztályú civilizációk függetlenné tudnák tenni a közvetlen környezetük életfeltételeit a bolygójuktól és a napjuktól. Az emberi civilizáció B osztályú; szinte konkrétan meg tudná építeni Noé bárkáját. Ebben az esetben az emberiség először a Naprendszeren belül, utána azon túl terjeszkedne, és nagy valószínűséggel megfelelően beprogramozott és technológiailag fejlett MI-szondák segítségével honosítaná meg a földi életet távoli exobolygókon, dacolva a Föld és a Nap esetleges pusztulásával. A legfelső szintre pedig az A osztályú civilizációk kerülnének. Ezek képesek lennének újra megteremteni azokat a kozmikus körülményeket, amelyek lehetővé tették a megjelenésüket, vagyis laboratóriumi körülmények között létrehozhatnak egy újszülött univerzumot.

A jelenlegi fizikai ismereteink szerint az A típusú technológiai fejlettség elérhető. Ennek a kihívásait már 1990-ben felvázolta Edward Farhi, Alan Guth és Jemal Guven a közös publikációjukban.[3] Véleményük szerint „a fizika általunk ismert törvényei elvben lehetővé teszik az ember által létrehozott új univerzumok megteremtését”. Ha a matematika nyelvét alkalmazzuk az ismert fizikai törvényekre, annál a letesztelhető hipotézisnél lyukadhatunk ki, hogy a Teremtés könyvét talán úgy kellett volna kezdeni: „Kezdetben volt… a laboratóriumi köpeny.”

Ez egy jóval nehezebb kérdéshez vezet: hol helyezhető el az emberiség 2023-ban ezen a kozmikus civilizációs skálán? Szerintem a D osztályú civilizációkhoz állunk a legközelebb, azokhoz, amelyek aktívan rombolják a szülőbolygójuk életfeltételeit.

Ebből kezd nyilvánvalóvá válni, mennyire szorult helyzetben vagyunk – és az előttünk álló lehetőségek is körvonalazódnak. Meggyőződésem, hogy ahhoz, hogy élhessünk ezekkel a lehetőségekkel, az emberiségnek jóval komolyabb energiákat kell a tudományra fordítania. A tudomány fogja megadni nekünk a civilizációnk fejlődéséhez szükséges szókincset, a tudomány vezetheti olyan irányba a technológiát, hogy az felvértezzen minket a szükséges eszközökkel. Annak, hogy találkozunk földön kívüli civilizációkkal, ára lesz, pszichés értelemben mindenképp – arra is a tudomány fog válaszolni, hogy ezt hogyan tudjuk a legelőnyösebben megfizetni a gyakorlatban.

Ennek a könyvnek az a célja, hogy lelkesedést ébresszen és tartson fenn a csillagközi jövőnkkel kapcsolatban. Én hiszek abban, hogy az emberiség képes optimista szellemben, egyszersmind tudományos megközelítéssel fókuszálni azokra a lehetőségekre, amelyek eldöntik, csatlakozhat-e a létformánk a csillagközi civilizációk sorához.

Ebből következően két részre osztottam ezt a könyvet. Az első öt fejezet kifejezetten az eddigi és a még előttünk álló lépésekről szól. Ezek a lépések afelé vezetnek, hogy megtaláljuk a helyünket abban, amire én az emberiség „tegnap utáni jövőjeként” gondolok. Ebben a részben a különböző területekhez kötődő gyakorlati teendőket fogom sorra venni. Ezeket el kell végeznünk ahhoz, hogy kiterjesszük a földön kívüli mesterséges tárgyakra irányuló kutatásainkat, felkészítsük a civilizációnkat ezek felfedezésére, és átgondoljuk, milyen technológiai lehetőségek állnak rendelkezésünkre, valamint válnak hamarosan szükségessé ahhoz, hogy a tudományos háttér lépést tudjon tartani ezzel a küldetéssel. E lépéseket vagy a tudomány kezdeményezi, vagy az teszi lehetővé. Az, amit közvetlenül azután meg kell tennünk, hogy felfedezzük, miszerint nem vagyunk egyedül, máris a jelenlegi és jövőbeli feladatunkká vált.

A csillagközi jelenünk gyakorlati tudományos és technológiai kérdéseket is felvet. Új teleszkópokat kell építenünk. Új űrhajókat kell létrehoznunk és felbocsátanunk. Ezek fel fogják gyorsítani a földön kívüli élet felfedezésének folyamatát, vagy más, nem emberi, de mesterséges objektumokét, más civilizációk bizonyítékaiét. Nem tudhatjuk előre, mikor fogunk rábukkanni ezekre. De az biztos, hogy az emberiség csillagközivé válása nemcsak gyakorlati kérdéseket vet fel, hanem a létezésünk legalapvetőbb elméleti kérdéseit is érinti. És a gyakorlati aspektusokat már most sem lehet elválasztani a filozófiaibbaktól. A könyv második öt fejezete ezért akár spirituálisnak is mondható. Én úgy érzem, hogy a csillagközi jövőnk kapcsán tudományos szempontból a legalapvetőbb kérdésekkel is szembesülni fogunk, és az idő választ ad majd ezekre a kérdésekre. Ennek az optimista, tudományos és filozófiai lelkesedésnek a jegyében reménykedem abban, hogy még 2023 vége előtt rábukkanhatunk egy mesterséges földön kívüli objektum kézzelfogható bizonyítékaira.

És talán az is elképzelhető, hogy amikor ezt megtalálom, egy-két gomb is lesz rajta, amit megnyomhatok.

I. RÉSZ

1.
FELFELÉ A CIVILIZÁCIÓS RANGLÉTRÁN

2021 JÚNIUSÁBAN AZ EGYESÜLT ÁLLAMOK védelmi minisztériuma átadott egy jelentést a Kongresszusnak, amelyben megerősítették, hogy vadászgéppilóták UAP-okat láttak és fényképeztek le. A jelentés szerint ezek az objektumok teljes mértékben valóságosak, de hogy mik ezek, a védelmi minisztérium még mindig nem tudja, bár a hatóságok már évtizedek óta gyűjtik az adatokat a jelenségről. A dokumentum – amely stílusosan a „Pentagon-jelentés” címet kapta – is azt bizonyítja: az emberiség egy új korszak hajnalát éli.

Az átmenet pedig elég rázós lesz ebbe az új korszakba. Ez 2023. február 4-én nyilvánvalóvá vált: aznap ugyanis az amerikai légierő pilótái lelőttek valamit a dél-karolinai partoknál, amiről tudtuk, hogy micsoda: egy kínai ballont. Kína azt nyilatkozta, hogy meteorológiai kutatási célokra használta a ballont. Az Egyesült Államok azt állítja, egyre több bizonyítékkal alátámasztva, hogy kémballonról volt szó. Heteken belül további három UAP is hasonló sorsra jutott. Mivel ezek elég nehezen megközelíthető terepen zuhantak le – Alaszka felett, Kanada Yukon régiójában, illetve a michigani Huron-tónál –, nem sok bizonyítékot lehetett begyűjteni az eredetüket illetően. De az a tudományosan megalapozott feltételezésünk, hogy ezek is emberi eredetűek lehettek.

Nem tudhatjuk, hogy az amerikai hadsereg UAP-okkal kapcsolatos beismerése elsietett nyilatkozat volt-e, vagy burkolt célzás, miszerint tudják, hogy a jegyzőkönyvezett UAP-ok egy része valójában más földi országok megfigyelési eszköze. A hadsereg és a Fehér Ház ezt követő sajtótájékoztatóján egyértelműen érezni lehetett a bizonytalanságot. Az egyik esetben két rakéta kellett egy UAP elpusztításához, mert az első nem találta el a kis méretű objektumot. És egy 2023. február 13-án megtartott sajtótájékoztatón Karine Jean-Pierre, a Fehér Ház sajtótitkára azt nyilatkozta: „Tisztában vagyok vele, hogy a témával kapcsolatban sok a kérdés és az aggodalom, de hangsúlyozom: semmi nem utal idegenekre vagy földönkívüli-tevékenységre az utóbbi idők megsemmisítőakciói kapcsán.”[4] Az emberben óhatatlanul is felmerül a kérdés: milyen bizonyíték utalna az ellenkezőjére?

A védelmi minisztérium bizonytalanságát mutatja, hogy a kutatási köre kiszélesítésével egyidejűleg átnevezte a „Légi Objektumok Azonosítási és Kezelési Csoportja” nevű szervezeti egységét „Teljes Körű Anomáliafeloldó Hivatallá”.[5] Ez a változtatás arra utal, hogy a kormányt már nemcsak a légi UAP-ok érdeklik, hanem a bárhol máshol – űrben, levegőben, földön és vízen – felbukkanó megmagyarázhatatlan jelenségek is. Az amerikai kormány nem egészen két év alatt váltott az ufók létezésének tagadásából, sőt, a rajtuk való élcelődésből, hogy UAP néven hozta vissza a fogalmat, majd sürgős nemzeti feladatnak minősítette a tanulmányozásukat, valamint bizonyos esetekben a megsemmisítésükre utasította a hadsereget.

Az, hogy az UAP-okkal kapcsolatos aggodalmak milyen gyorsan növik ki magukat egyetlen ország katonai témájából az egész fajunk számára megoldandó tudományos kérdéskörré, egyértelműen megmutatja majd, milyen sebességgel lesz képes az emberiség felfelé haladni a civilizációk ranglétráján.

A 2023. februári zűrzavart már a 2022 októbere is előrevetítette. Én már akkor éreztem, hogy ez a nézőpontváltás, az, ahogy szűk körű országos érdeklődés közös csillagközi kíváncsisággá fúvódik, nem lesz sima ügy. Akkoriban olvastam először az ukrán csillagászok jelentéseit több „sötét”, 3–12 méteres objektum észleléséről. Ezek az objektumok a másodpercenként tizenöt kilométeres sebességet is elérték, és bármiféle anyagkibocsátás optikai jelei nélkül mozogtak. Éppen az asztalomnál ültem odahaza, amikor többen is e-mailekben hívták fel a figyelmemet ezekre az írásokra, és a véleményem felől érdeklődtek. A legtöbb e-mail azt is megemlítette, hogy amennyiben a jelentések megfelelnek a valóságnak, ezen „fantomobjektumok” képességei bármiféle emberi eredetű légi járműét vagy rakétáét túlszárnyalják. Az ukránok vajon olyan UAP-okat láttak, amelyek földön kívüli civilizációk földi eseményekkel kapcsolatos kíváncsiságára utalnának?

Mit válaszoltam ezekre az e-mailekre? Leginkább azt, amiben biztosak lehetünk. Ukrajna katonai konfliktusban állt Oroszországgal, és ez eleve nagyon sok zajt megmagyaráz a csillagászok megfigyeléseiben: rakétákat, drónokat, repülőgépeket. Röviden összefoglalva, a megbízható adatok hiánya miatt a jelentésben szereplő fantomok nem tűntek túl ígéretesnek tudományos szempontból. Úgyhogy én nem is nagyon figyeltem oda az észlelésekről szóló beszámolókra, amíg egy magas rangú amerikai katonatiszt be nem állított hozzám, hogy kikérje a témában a véleményemet. Pár órával később már egy elemzésen dolgoztam: tudományos érveket hoztam fel, miért lehetnek az ukrán beszámolók nagy valószínűséggel tévesek. Amennyiben elfogadjuk a sötét objektumok leírt távolságát és sebességét, a fizikai és matematikai ismereteinkből tudhatjuk, hogy minden olyan sötét objektum, ami kitakarja a fényt, ragyogó tűzgömböt hozna létre a levegővel történő súrlódása során. De ha nagyjából tizedére csökkentjük ezeknek az objektumoknak a becsült távolságát, akkor a többi jellemzőjük egybevág majd a tüzérségi lőszerek méretével, sebességével és megjelenésével.

Az eredeti jelentést közzétevő ukrán csillagászok, miután elolvasták az elemzésemet, „filozófusnak” tituláltak, és ragaszkodtak az állításaikhoz, miszerint ezeket az objektumokat továbbra is rejtélyes UAP-oknak tekintik, majd furcsa fordulatot véve hozzátették – némi nacionalista felhanggal –, hogy „az általunk közölt leírások nagyon hasonlítanak az amerikai katonai és kanadai civil pilótákéra”.

Szerintem van itt egy komolyabb probléma is, akár a háború dúlta Ukrajna egén látott potenciális fantomokról, akár az Egyesült Államok által észlelt ismeretlen eredetű UAP-ok megsemmisítéséről van szó. Elképzelhető, hogy évekre, talán nemzedékekre félre kell tenni a földön kívüli objektumokkal kapcsolatos érdeklődést a történelmileg és helyileg meghatározott nemzetközi versengések miatt. Emiatt is szükségünk lenne új szókészletre, amely kifejezi a saját fajunk megpróbáltatásainak csillagközi kereteit. Az ukrán jelentést követő eszmecserében például ott bujkált az a ki nem mondott kérdés is: vajon miért merült fel annak a gondolata, hogy egy fejlett és technológiailag kompetens földön kívüli civilizáció pont a mi légkörünkbe akarna fantomrepülőgépeket küldeni, hogy megfigyelje, amint meglehetősen kicsinyes módon kiirtjuk egymást? Hát nem valószínűbb, hogy a fejlett földön kívüli civilizációkat jóval inkább olyasfajta természettudományos kíváncsiság hajtaná, amilyenre a kínaiak próbáltak hivatkozni a ballonjukkal kapcsolatban?

Ugyanígy azt a kérdést is fel kell tennünk, hogy az Egyesült Államok UAP-okkal kapcsolatos érdeklődése miért az amerikai katonai ágazatok hatáskörére korlátozódik. A Pentagon-jelentés komoly mérföldkő volt, hiszen a katonaság végre elismerte az UAP-okkal kapcsolatos nagy mennyiségű adat létezését; és nagy valószínűséggel még ennél is több titkosított adat van a birtokukban. Az Egyesült Államok fölött felfedezett első ballon után az Észak-amerikai Légtérvédelmi Parancsnokság (North American Aerospace Defense Command, NORAD) beismerte: feljavította a radarjait annak érdekében, hogy kisebb objektumokat is jelezzenek – márpedig ez arra utal, hogy már korábban is képesek volt erre. Ennek ismeretében felmerül a kérdés, hogy mihez fognak kezdeni a világ országai a birtokukban lévő adatokkal, és a kormány mely szerveire bízzák rá ezeket az adatokat. Továbbá mihez kezd az emberiség az UAP-ok létezésének egyre gyűlő bizonyítékaival? A reakcióink, illetve a bennünket vezérlő előfeltételezések szerintem eleve meghatározzák, meddig maradunk D osztályú civilizáció, amit a saját lokális történelme vezérel, nem pedig az univerzálisan egységes természettudományos érdeklődés.

Nincs szükségünk a Pentagon-jelentésre, ukrán csillagászokra vagy a NORAD-ra ahhoz, hogy tudjuk: az UAP-ok nem tudományos fantasztikumok. Egyszerűen tudományos tények. A tudományos módszertan pont a fizikai világ jelenségeinek megmagyarázására fejlődött ki. Az univerzum természetesen tele van megmagyarázhatatlan és elégtelenül megmagyarázott jelenségekkel. Ezek némelyike szigorúan az elméletek birodalmában marad – például a sötét anyag, hogy csak egy példát említsek. Vannak olyan kérdések is – ilyen az UAP-ok ügye –, amelyeket több és jobb megfigyelési adat birtokában meg lehet válaszolni. Sőt, azt is tudjuk, hogy a csillagközi térből érkező mesterséges technológia megjelenése egyáltalán nem képtelenség, hiszen mi is küldtünk már emberi technológiát a csillagközi térbe. Ha arra szeretnénk választ kapni, hogy más civilizáció is csinált-e már ilyet, akár nálunk jóval fejlettebb módon, akkor nagyon hamar szembesülni fogunk az emberi civilizáció leglenyűgözőbb, legmakacsabb kérdéseivel.

A korábban láthatatlan, hatalmas mennyiségű „sötét” anyag egyértelmű, empirikus felfedezése nagy jelentőséggel bírna – de nem valószínű, hogy megváltoztatná az önmagunkkal kapcsolatos ismereteinket. Ezzel szemben bármit is fedezünk fel a mesterséges földön kívüli objektumok kutatása során – akár azt, hogy az élet és a civilizáció elég sűrűn előfordul az univerzumban, akár azt, hogy rendkívül ritkán –, mindenképpen szembesülni fogunk egy fajunkat és civilizációnkat is megváltoztató kérdéssel: hol helyezkedik el az emberiség mint életforma a világegyetemben? Van valami frusztráló abban, hogy az emberiség évtizedeken át jóval több pénzt és tehetséget szentelt arra, hogy jobban megértse mondjuk a sötét anyag természetet, és empirikus bizonyítékokat gyűjtsön róla, mint a mesterséges földön kívüli objektumok kutatására. De nem reménytelen a helyzet. Sok mindent lehet még tenni annak érdekében, hogy több földön kívüli civilizációra utaló bizonyítékot szerezzünk, főleg, ha ezek UAP-okat is képesek küldeni a Föld atmoszférájába, méghozzá aránylag gyorsan.

Milyen gyorsan végezhető el ez a tudományos munka? Ez attól is függ, mennyi időbe telik orvosolni a felkészületlenségünket az UAP-ok EAP-pá (megmagyarázott légi jelenségekké) való változtatása témájában. És ehhez szerintem szembe kell néznünk egy kellemetlen kulturális ténnyel: azzal, hogy a bolygónk, illetve a mi D osztályú civilizációnk nagyon éretlen.

Az univerzum csillagainak családtörténetében a miénk bölcsődésnek számít. A legtöbb csillag több milliárd évvel a Nap előtt született meg. Sokan közülük annyira öregek, hogy már fel is használták az összes nukleáris üzemanyagukat, és kompakt, Föld méretű égitestté, fehér törpévé zsugorodtak össze. És a tejútrendszer nevű galaxisunk sok milliárd csillagrendszerének nagyjából a felében található Föld méretű bolygó abban a zónában, ahol folyékony állapotban maradhat a víz, és végbemehetnek az élethez szükséges kémiai reakciók.

Ez azt jelenti, hogy az élet megjelenésére számtalan esély adódott akár csak a tejútrendszeren belül is, hasonló körülmények között, mint a Földön, és nagy valószínűséggel jóval korábban.

Ezért megalapozottnak tűnik az a feltételezés, hogy a földön kívüli élet nemcsak hogy létezik, hanem meglehetősen gyakori is, és sok esetben már jóval azelőtt megjelent, hogy mikroba őseink szaporodni kezdtek volna a bolygónkon. És ebben az esetben valószínű, hogy egyes intelligens fajok több milliárd évvel előttünk járnak, ami a technológiai civilizáció építését illeti. Ráadásul az alatt az aránylag rövid idő alatt, ami az emberiség történelmét felöleli, egész civilizációk – a mezopotámiai, a római, az azték – bukkantak föl és tűntek el. Ezek most már csak kulturális visszhangok formájában vannak jelen, amelyeket csak néhány tudós hall, illetve régészeti ásatásokon tárhatják föl a nyomaikat. Amennyiben ezt az analógiát az egész univerzumra kiterjesztjük, élhetünk azzal a statisztikailag megalapozott feltételezéssel, hogy más civilizációk is jöttek és mentek, felfedezhető visszhangokat és tárgyi maradványokat hagyva maguk után. És hogy az a néhány, máig fennmaradó civilizáció nagy valószínűséggel több millió, talán milliárd évvel idősebb a miénknél.

EGY GONDOLATKÍSÉRLET

Mivel már mi is útjára indítottunk csillagközi űrjárművet, fordíthatunk egyet a dolgon, és aktívan is kereshetünk bizonyítékokat más csillagrendszerekben élő civilizációk létezésére. Miközben ezeket a sorokat írom, egyelőre csak a Voyager–1 és 2 vesznek részt a NASA küldetésében. A NASA azt a lehetőséget figyelembe véve tervezte meg, készítette el és bocsátotta föl a világűrbe ezeket az eszközöket, hogy hátha egyszer megtalálják őket más intelligencia képviselői. Képzeljük csak el, ahogy egymillió év múlva, egy távoli galaxisban a NASA Voyager–1 űrszondáját eltéríti egy csillag gravitációs vonzása, majd felfigyelnek rá egy bolygó értelmes teremtményei a csillag élhető zónájában.

A Voyager–1 arra készül, hogy beteljesítse a NASA legmerészebb álmait.[6] Sőt, a Voyager–1-nek a hosszú csillagközi útja ellenére is sikerült nagyrészt sértetlennek maradnia az 1977-es startja óta. Tízszögletű, alig 47 centiméter magas és 1,78 méter széles teste csodával határos módon sértetlenül megúszta 1977 óta tartó útját, és legfeltűnőbb eleme, a 3,66 méter átmérőjű parabolaantennája is épségben maradt. A Naprendszer vonzáskörébe olyan pályán lépett be, ami elég közel halad majd el az idegen faj teleszkópjaihoz ahhoz, hogy azok érzékelhessék a Voyager–1 által visszatükrözött csillagfényt. És a többi eszközükből kapott adatok segítségével gyorsan meg tudják majd határozni a Voyager–1 sebességét, forgását, hősugárzását, hozzávetőleges érkezési irányát és az összetételére utaló nyomokat.

Nem is olyan nehéz elképzelni azokat az eszközöket, amelyekkel egy másik technológiailag fejlett civilizáció megfigyelheti a Voyagert, mint az ember elsőre gondolná. Bármilyen biológiai tulajdonságok jellemzik is ezt a fajt, az obszervatóriumaik valószínűleg nem különböznek túlzottan a mieinkétől. Az univerzum adott fizikai törvényei meghatározzák, milyen felépítésű eszközökkel lehet ilyen vizsgálatokat folytatni. Csak véges számú módszerrel lehet olyan kamerákat készíteni, amelyek képesek távoli objektumokat lefényképezni, vagy olyan teleszkópokat, amelyek érzékelik az infravörös hullámhosszt. Ezek energiaellátásához is csak véges számú módszerrel lehet elég elektromosságot generálni. Másképp fogalmazva: az összes olyan civilizáció, amely ugyanazokkal a természeti törvényekkel szembesül, és megkísérli megérteni azokat, a technológiát létrehozva ugyanazoknak a törvényeknek lesz kénytelen engedelmeskedni, és hasonló felfogásra, mérnöki megoldásokra és konklúziókra jut majd.

Igaz, két civilizáció technológiai fejlettsége annyira különbözhet egymástól, hogy előfordulhat, hogy az egyik úgy néz a másikéra, mint egy csimpánz egy Apple-termékbemutató rendezvényen. Ha az emberiség egy olyan civilizációval szembesülne, amelynek több millió éve volt már megismerni a klasszikus és a kvantumfizika törvényeit, egy ilyen csimpánzhoz hasonlítana, ha nem valami még egyszerűbb élőlényhez, mondjuk, egy termeszhez. De az is elképzelhető, hogy a fajok közötti különbség kisebb lenne, mondjuk, akkora, mint egy tanár és a diák között.

Ha nagyvonalúak akarunk lenni, tegyük fel, hogy ez a különbség nagyjából kétezer évnyi emberi történelemnek felel meg. Úgy képzelem, hogy az antiküthérai szerkezet[7] feltalálója – ez egy nagyjából kétezer éves, cipősdoboz méretű eszköz, amit az ókori görögök arra használtak, hogy megállapítsák vele az égitestek helyzetét – istenekre és démonokra gyanakodna, ha mutatnának neki egy iPhone-t, ugyanakkor azért valamennyire használható gondolati keretrendszerrel rendelkezne – mármint jóval használhatóbbakkal, mint egy csimpánz vagy egy termesz. Még a leghátrányosabb helyzetű diák is gyorsan felfogná az iPhone működését, főleg, ha egy elég tehetséges és türelmes tanár lenne a segítségére.

Megfelelő mennyiségű általános alapismeret esetén még kétezer éves különbség is áthidalható. Természetesen, ha egy faj nem rendelkezik elég tudományos ismerettel, vagy kizárólag csak a saját bolygója biológiája és civilizációi iránt tanúsít érdeklődést, akkor fogalma sem lesz arról, hogy egy idegen űrszemét érkezett a Naprendszerébe. Ebben az esetben a Voyager–1 ugyanolyan észrevétlenül távozna, ahogy megérkezett, a szóban forgó fajt pedig továbbra is a saját mítoszai vezérelnék, többek között valószínűleg az, hogy ők a legokosabb, sőt: az egyetlen értelmes faj a hatalmas univerzumban.

De ennek a gondolatkísérletnek a kedvéért induljunk ki abból, hogy ez a hipotetikus faj a távoli jövőből tudományos szempontból fejlett, és még egy olyan kicsi és kevéssé feltűnő jelenség iránt is érdeklődést tanúsít, mint a Voyager–1; ez nagyjából 24 millió kilométerre – vagyis olyan messze, mint a Vénusz–Föld-távolság – halad el a bolygójuktól.

Itt az első kérdésem: mennyire legyünk lenyűgözve ennek a fajnak a tudományos és technológiai fejlettségétől?

A válasz: rászolgálnának az irigységünkre, de nem azért, amiért az ember elsőre gondolná. Az emberiség pillanatnyilag nem rendelkezik olyan eszközzel, ami képes egy ekkora szondát felfedezni ilyen messziről. Az ’Oumuamua hasonló távolságra haladt el a Földtől, de száz méter széles és hosszú volt (nagy valószínűséggel palacsinta alakú; a mélységét nagyon nehezen lehetett volna meghatározni, ezért maradjunk a „laposnál”). Jóval nagyobb volt tehát, mint a Voyager–1; nagyjából akkora a különbség a kettő között, mint egy futballpálya és valamelyik játékos között. És bár a Hawaii Haleakala Obszervatórium tetején található Pan-STARRS teleszkópokat üzemeltető csillagászok képesek voltak 2017-ben felfedezni ezt az objektumot, azoknak, akik az infravörös Spitzer űrteleszkópot próbálták ráirányítani – ez az eszköz inkább arra szolgál, hogy az űr mélyére lásson, mint gyorsan haladó közeli tárgyak észlelésére –, nem sikerült hőjeleket találniuk. Azt nem tudhatjuk, hogy azért-e, mert nem is voltak hőjelek, vagy csak egyszerűen nem érték el a teleszkóp észlelési tartományát. Akkoriban még egyetlen olyan kozmikus megfigyelőeszközzel sem rendelkeztünk, ami képes lett volna véletlenszerű, esetleg földön kívüli eredetű csillagközi objektumokat észlelni.

De a Voyager–1-et megfigyelő faj szerencsésebb, mert vannak olyan eszközei, amelyek jelzik számukra a szonda létezését. És ha ennek a fajnak a teleszkópjai elég érzékenyek ahhoz, hogy kiszúrják a közelben elhaladó Voyager–1-et, az erősen arra utal, hogy ők kifejezetten keresték az ilyen objektumokat. Ebből pedig az következik, hogy a civilizációjuk nagy valószínűséggel arra is képes, hogy eltérítse, lefényképezze, sőt, elfogja a Voyager–1-et. És amennyiben ezek a feltételezéseink beigazolódnak, a szóban forgó faj hamarosan birtokába kerül annak 30 centiméter átmérőjű, arannyal bevont rézlemeznek, ami egy védőburkolatban található a Voyager borítása oldalán.[8] Az adott bolygó tudósai – és talán a teljes lakossága – nemsokára meghallhatják azt a hangfelvételt, ami ötvenöt földi nyelv köszönését tartalmazza, változatos rögzített hangokat (mennydörgést, emberi szívdobogást, tücsökciripelést, a Saturn V rakéta startjának hangját, azt, ahogy egy anya megcsókolja a gyermekét), és egy eklektikus zenei gyűjteményt. Továbbá, ami még fontosabb, a bolygó lakossága arra nézve is cáfolhatatlan bizonyítékot kapna, hogy nincsenek egyedül az univerzumban.

Az emberiség sajnos a mai napig nem rendelkezik olyan teleszkóppal, amely képes lenne észlelni egy akkora méretű és olyan távolságban lévő csillagközi objektumot, mint amekkorát a Voyager esetében feltételeztünk. És egyre bővülő űrflottánk sem tartalmaz még mindig semmi olyasmit, amely képes lenne üldözőbe venni, eltéríteni és lefényképezni – az elfogásáról nem is beszélve – egy ilyen objektumot.

Ez a sajnálatos tény azonnal egy újabb kérdést vet föl: mekkora lehet a tudományos szakadék az említett faj civilizációja és a miénk között? Ami azt illeti, technológiai szakadék nincs is. Megvannak a megfelelő technológiai ismereteink ahhoz, hogy ilyen eszközöket hozzunk létre. Az emberiség nem azért nem rendelkezik egyelőre effélével, mert a lehetőségek nem adottak, hanem azért, mert a szándék hiányzik. És pontosan ezért kellene irigyelnünk azt a másik fajt.

Igen, sokat tanulhatnánk egy olyan fajtól, amelyik képes eljuttatni egy Voyagerhez hasonló objektumot a saját múzeumába. De ezeknek a leckéknek a természete alapvetően nem technológiai vagy tudományos lenne; inkább azt a különbséget elemeznék, ami az idegen faj és az emberiség helye között tátong a civilizációk kozmikus ranglétráján.

Gondoljunk csak bele: már évtizedek óta tudjuk, hogy nem olyan nehéz elkészíteni és útnak indítani egy csillagközi járműt. Végtére is, 1977-ben már megtettük, amikor aránylag észszerű összegből – 865 millió dollárból[9] – mindkét Voyagert elrepítettük az űrbe. (Ugyanebben az évben zarándokoltak tömegek a moziba, hogy megnézzék a Csillagok háborúját, ami 775 millió dolláros bevételt hozott.) Amennyiben mi képesek vagyunk erre, akkor egy másik bolygó civilizációja is képes lehet rá, és a prioritásaik függvényében talán el is indítottak egy csillagközi küldetést, amely két járműnél akár jóval többől is állhat. És ez nemcsak a prioritásokon, hanem a várható élethosszon is múlhat: a Csillagok háborújának csak az első szavainak köszönhetően lehet elhinni, hogy a története bármilyen mértékben is elképzelhető. „Réges-régen”, jelent meg a képernyőn, amit az követett, hogy „egy messzi-messzi galaxisban…”. George Lucas rendező így emlékeztette a sorok között a nézőit arra, hogy a Nap alig 4,6 milliárd éve jött létre, a kozmikus történelem utolsó harmadában. Amennyiben az emberi civilizációnak sikerül fennmaradnia, amennyiben a csillagközi korszakunk hajnala nem lesz egyben az alkony is, képesek leszünk olyan űrhajókat létrehozni, amelyek utol tudnak érni, le tudnak fényképezni, és akár még be is tudnak fogni azonosítatlan repülő jelenségeket vagy csillagközi objektumokat.

Most csak azért nem tudjuk ezt megtenni, mert a civilizációnk nem tulajdonít különösebb fontosságot a földönkívüli-technológiával kapcsolatos kutatásoknak. És nem csak annyi forog kockán, hogy esetleg lemaradunk arról a nagy jelentőségű felfedezésről, miszerint nem vagyunk egyedül. Pillanatnyilag D osztályú civilizációnak számítunk: saját önös céljainkat hajkurásszuk a civilizációnk és bolygónk hosszú távú fennmaradása kontójára. Amennyiben az emberiségnek nem sikerül feljebb lépnie a civilizációk kozmikus skáláján, egyre nagyobbá válik annak esélye, hogy még a Nap előtt elpusztulunk. Egy nagyszabású, közös cél kibillentheti az emberiséget a jelenlegi tespedésből. És meg vagyok győződve arról, hogy ezt a célt a földön kívüli civilizációk tudományos és technológiai kutatása jelenthetné.

ÚJ VEZETŐKRE VAN SZÜKSÉGÜNK

A tudósok óhatatlanul is a frontvonalban dolgoznak azon, hogy az emberiség nagyobb hangsúlyt helyezzen az élet és a civilizáció felfedezésére az univerzumban. Ezért kell elsősorban a politikusokról beszélnünk. Mielőtt a tudomány felé kanyarodnánk, fontos lenne számba vennünk a tudományos fejlődés útjában álló akadályokat. „Ki készíthet fel minket legjobban a várható jövőre?” – az emberiségnek már jóval azelőtt fel kell tennie magának a kérdést, hogy megjelennének az idegenek, és arra kérnének minket, hogy vigyük őket a vezetőnkhöz.

Megfelelő érdeklődéssel és képzelőerővel rendelkező politikusokat kell választanunk ahhoz, hogy az emberiség felkészülhessen erre a vállalkozásra. Ez csak így működhet. Bármilyen fontosak is a vagyonos magánemberek űripari kezdeményezései, csak a politikusok tudnak olyan döntéseket hozni és olyan volumenű finanszírozást biztosítani, ami lehetővé teszi a földön kívüli civilizációk összehangolt felkutatását. De van egy kevésbé nyilvánvaló indítékunk is. Az egyes országok élén álló vezetők fogják megteremteni a megfelelő hozzáállást és a jogi környezetet ahhoz, hogy az emberiség feljebb léphessen a civilizációs ranglétrán. Ez a munka szerencsére már meg is kezdődött. Bár nem is olyan régen még mindenki alufólia sisakos, téveszmés csodabogárnak számított, aki amellett érvelt, hogy foglalkoznunk kellene a földön kívüli objektumok felkutatásával – és sok helyen még mindig annak tartják őket –, néhány vezetőnk már most dolgozik az ilyen kezdeményezések elfogadtatásán. A Pentagon-jelentés nyilvánosságra kerülése részben az ő erőfeszítéseiknek köszönhető. Ezért javasolnám, hogy tartsuk szem előtt a néhai nevadai szenátor, Harry Reid példáját, amikor vezetőket választunk.

Reid szenátor – a republikánus alaszkai Ted Stevens és a demokrata hawaii Daniel Inouye szenátorral együtt – 2007-ben biztosított egy aránylag csekély, 22 millió dolláros keretet a titkos Fejlett Űrveszély-azonosító Program finanszírozására. Ez fontos lépés volt a 2021-es Pentagon-jelentés felé. De én inkább Reid hozzáállását találom inspirálónak, amivel nyilvánosságra hozott egy titkolózásra épülő, stigmatizáló, de tudományos témát. Kíváncsi volt. Nyitott volt. Bátor volt. 1996-ban egy baráti javaslatra részt vett egy ufóról szóló komoly megbeszélésen, és lenyűgözte mindaz, amit hallott.[10] Nagy hatást gyakorolt Reidre barátja, John Glenn, a Mercury-program egyik űrhajósa, későbbi szenátor, aki azt mondta Reidnek, hogy ő is kíváncsi arra, létezik-e élet máshol is. És Reid nem hallgatott a kampánycsapatára, amikor az azt tanácsolta neki, hogy maradjon távol ettől az egésztől.

Reid szenátornak nem volt doktori fokozata. Egy vasúti talpfákból épült házban nőtt fel egy apró nevadai városkában, Searchlightban. Mindennap hatvanöt kilométert kellett stoppal megtennie a középiskoláig, ahol nem sok természettudományos tárgyat tanulhatott. De esténként kifeküdt az udvaron egy régi matracra, és a hullócsillagokat bámulva azon gondolkozott, vajon miért olyan forró a Nap. Egy kutató tudásvágya égett benne. Amikor lehetősége nyílt rá, támogatta a földön kívüli élet felkutatására irányuló próbálkozásokat. „Soha nem az volt a célom, hogy bebizonyítsam a Földön kívüli élet létezését – írta nem sokkal azután, hogy elhagyta a szenátust. – De ha sikerül tudományos módszerekkel bebizonyítanunk, hogy létezik, az sem fog zavarni. Mert minél többet tudok, annál inkább rájövök, hogy még mindig mennyi mindent nem tudok.”

Annak a szókincsnek, amire az emberiségnek szüksége van, azt a felfedezői és értelmezői szellemet kellene követnie, amit a vezetőink nyújtanak. Nemcsak egyetlen ország vagy párt szempontjából lenne fontos a kíváncsiság, a hajlandóság arra, hogy a hipotézisek, a bizonyítékok, ne pedig a vágyott konklúziók nyomába induljon az ember, hanem ez a teljes emberi civilizációt is előrébb vinné. És minél vaskalaposabb vezetőket és kormányokat választunk, annál bizonytalanabbá válik ez az út.

Hasonló járt a fejemben akkor is, amikor a volt külügyminiszter, Henry Kissinger fórumán vettem részt, még 2022 elején. A kilencvennyolc éves politikus és diplomata teljes mértékben 20. századi hozzáállást képviselt, annak minden jellemzőjével. A hozzá intézett kérdésem így hangzott: „Ha találunk földönkívülieket, miképpen játszhatunk velük »realpolitikot« anélkül, hogy bármit is tudnánk a társadalmukról?”

A „realpolitik”, vagyis a földi nemzetek közötti játékelmélet azt jelenti, amikor egy adott ország pragmatikusan áll a többi céljaihoz és érdekeihez, legyen szó akár a szövetségeseiről, akár az ellenségeiről. A kérdésem arra vonatkozott, hogyan működhetne ez egy teljesen ismeretlen civilizáció esetében. Kissingert a „realpolitik” egyik nagymesterének tartották – és a kérdésemre adott válasza elég sokatmondó volt:

Ez nagyon jó kérdés. Ha valaha is sikerül felvennünk a kapcsolatot egy földön kívüli társadalommal, nagy erőfeszítéseket kell fordítanunk arra, hogy valamiféle dialógust teremtsünk velük. Meg kell majd értenünk, ők miként tekintenek arra, amivel éppen szembe kell nézniük és amit tenniük kell, majd meg kell vizsgálnunk, hogy ez mekkora mértékben egyezik a mi percepciónkkal, a mesterséges intelligenciát és a kibertechnológiát is beleértve. Nem biztos, hogy a civilizációnk túléli, ha mindkét fél egészen addig elmegy a háború terén, ameddig csak tud. Fel kell készülnünk arra, hogy elemezzük a problémákat, amint azok felmerülnek, és ahogy Oroszország vagy Kína esetében történt, ezúttal is meg kell értenünk, hogyan látják a valóságot más társadalmak, mit tanulhatunk tőlük, és mit akarunk elérni azután, hogy nagy általánosságban megismertük őket.[11]

Ebben van ugyan bölcsesség, de csak jellegzetesen földi típusú. Sokatmondó, hogy Kissinger külügyminiszter Oroszországot és Kínát hozta fel példaként, hogy a túlélhetetlen háborúktól való hidegháborús félelemre célzott, és az abba vetett hite, hogy minden társadalom a kölcsönös megértésre törekszik, akár földi, akár nem. Kissinger eszmefuttatásában inkább az emberi civilizáció metaforikus gravitációja érhető tetten, mint a valódi gravitáció. Pedig a fizika univerzális törvényei sokkal alkalmasabbak lennének közös nyelvnek.

Amennyiben túl akarjuk élni az első találkozásunkat egy földön kívüli technológiai civilizációval – arról nem is beszélve, hogy esetleg profitálhatnánk is belőle –, akkor olyan vezetőkre lesz szükségünk, akik úgy gondolkoznak, mint Reid. És nemcsak az Amerikai Egyesült Államokban, hanem az összes országban. A földön kívüli civilizációk felkutatását nem szabad egy-két országra bíznunk itt-ott. A földön kívüli eredetű objektumoknak nem kellene a saját történelme rabjaként viselkedő, a 21. század iránt alig érdeklődő nemzetállamok kezében maradnia. A földön kívüli civilizációk utáni kutatásnak és az esetleges felfedezésüknek univerzális elveket és módszereket kellene tükröznie. Mint azt Kissinger válasza világossá tette, ez nem is egyértelmű, és nem is könnyű. De a leggyorsabb haladást akkor érhetjük el, ha az adatok begyűjtése és a kapcsolatfelvételek során a tudományos módszer protokollját követjük, a peer review, vagyis független szakértői bírálatok kínálta transzparenciát is fenntartva, melynek során a világ legkiemelkedőbb természettudományi gondolkozóit tekintjük „szakértőnek”.

Mostanáig a legtöbb földi kormány úgy állt a földönkívüliekkel való találkozás kérdéséhez, ahogy Henry Kissinger. Földi jellegű feladatnak tekintették, ismerős dolognak, olyannak, amit az emberi történelem elmúlt évszázadait meghatározó államok és ideológiák kontextusában kell megközelíteni. Ez a szemlélet téves. Úgy kellene tekintenünk erre a kérdésre is, ahogyan a globális járványhelyzetre reagáltunk. Ezen a téren is összetartó, világméretű közösségként kellene gondolkoznunk és cselekednünk, nem különálló nemzetek szedett-vedett egyvelegeként. És ahogy a közelmúltbéli Covid–19-pandémia esetén, itt is az kecsegtet minket a legnagyobb reménnyel, ha támogatjuk, bizalommal kezeljük és segítjük a tudományt.