Emlékkönyv
a szerző születésének
100. évfordulójára

részlet

jelenkor

© 2022, 2025 Polcz Alaine jogörökösei
© 2022, 2025 Jelenkor Kiadó, Budapest
A Jelenkor Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje.
Borítóterv © Tillai Tamás

A könyvet összeállította
Ablonczy Anna

A könyvben közölt fotókért a kiadó köszönettel tartozik Hajnal Péternek, Nádas Péternek és a Wosinsky Mór Megyei Múzeum Mészöly Miklós Emlékházának.

ISBN 978-963-518-500-9

Felelős kiadó Nagy Boglárka
Felelős szerkesztő Nagy Boglárka
A szöveget gondozta Török Tünde
Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Elektronikus változat
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette Ambrose Montanus

Polcz Alaine
(1922. október 7. – 2007. szeptember 20.)

Ablonczy Anna

Az angyalok a kezükben tartották

Előszó

Dr. Polcz Alaine-t a hospice mozgalom magyarországi megalapításában vállalt szerepe és karizmatikus személyisége tette közismertté Magyarországon legkésőbb az 1980-as évek végére, bár pszichológusként már az ötvenes években megismerhették nevét a felnőtt betegek a lipótmezei elmegyógyintézetben, a szülők és a gyermekek pedig a VIII. kerületi gyermek-ideggondozóban és a Tűzoltó utcai gyermekklinikán. Ismertségéhez tanulmányai, interjúi és ismeretterjesztő előadásai, rövidfilmjei, illetve szakkönyvei is hozzájárultak. A hospice-mozgalom elindítása idején Polcz Alaine már nyugdíjas volt, mégis örömmel vállalt minden felkérést hatvankilenc évesen is, hogy a hospice filozófiáját és gyakorlatát országszerte népszerűsítse. Megnyerő személyiségét és remek előadásait bárhol tartotta, mindig telt ház fogadta: egyetemi előadótermekben, művelődési házakban, középiskolákban és faluházakban (vagy ha nem volt hol leülni, akkor a helyi templomban) akár több százan is összejöttek, hogy meghallgassák őt, és hallgatóságából nem kevesen váltak maguk is kezdeményező, aktív tanítványaivá, s követték aztán szűkebb környezetükben Polcz Alaine vonzó, cselekvő munkálkodásának példáját. Szakmai munkájának betetőzéseképp 1991-ben onkológus-orvos-pszichiáter munkatársaival végül létrehozták a Magyarországi Hospice Alapítványt.

Ugyanebben az évben jelent meg az Asszony a fronton című megrendítő és korszakos önéletrajzi regénye, amely immár nemcsak pszichológusként, de szépíróként is egy csapásra megkerülhetetlen alkotóvá tette. Irodalmi munkássága a halála előtti másfél évtizedben teljesedett ki, amikor is a saját és családja életéből vett történetek, személyes tapasztalatok és élmények nyomán írt szépprózát, közreadott esszé- és naplóköteteket, útirajzokat.

„Az írósága akkor kezdődött [Asszony a fronton]. Alaine vállalta, hogy ez egy női próza, és a szakácskönyvvel együtt bevállalt mindent, és remek háziasszony is volt. (…) Már megismerkedésünkkor láttam, hogy miközben ez egy szép házasság: neki a női barátságai, abban az időben Sáray Júlia, később meg sokan mások nagyon fontosak voltak, (…) nemcsak fiatalok tartoztak ebbe a körbe, hanem vele egykorúak is, Nemes Nagy Ágnes1 is, e női kapcsolatoknak széles szövedéke volt körülötte. Nem lehet azt mondani, hogy feminista lett volna, ugyanakkor a női autonómia egyik képviselőjének mutatkozott, egyenrangú partner tudott lenni a nőiségében, és ezzel másoknak is példát adott. (…) az ő sikere az Asszony a frontontól kezdve nem véletlen, és az sem, hogy amikor meghalt, megjelent az a graffiti2 az óriásplakáton. Valamifajta olyan emberi mintát adott, női bölcseletet az élet nagy kérdéseiről, a női létről, hogy egyáltalán merte ezeket a dolgokat leírni, ahhoz a lélek merészsége és nyitottsága kellett. Nem véletlen, hogy az ő könyvei, interjúi, sokaknak élettanácsot, biztatást, mintát jelentenek az életről és a halálról való gondolkodásban. Népszerűségének ez a magyarázata.”3

Polcz Alaine-nel 2001-ben, a férje, Mészöly Miklós4 író halála után ismerkedtem meg, és egészen a haláláig közvetlen munkatársaként, segítő barátjaként vettem részt az életében. Minket nem a hospice-os, inkább az írói munkássága hozott össze, amikor még ismeretlenül vállaltam és elkezdtem beírni a visszaemlékező, elemző naplóit a számítógépbe. Csak a személyes találkozásunk után derült ki, hogy olvasóként az ő könyveivel ellentétben Mészöly Miklós műveit már a nyolcvanas évektől olvastam, szerettem, miközben nem tudtam, hogy Polcz Alaine az író felesége, és azt sem tudtam, hogy mi mindennel foglalkozik. A kölcsönös szimpátián és bizalmon kívül irodalmi érdeklődésem lett az alapja a további közös munkánknak: egyfelől beírtam a naplókat a számítógépbe, és rövidesen részt vettem Alaine mindennapi élettevékenységének segítésében (levelezés, szerződések, utazások, előadások, interjúk szervezése, ügyintézése), később a tervezett könyvei összeállításában, szerkesztésében is, másfelől bekapcsolódtam a Mészöly Miklós hagyatékával kapcsolatos háttérmunkákba is. Így lett a Polcz Alaine-nel töltött hét év meghatározó fejezete az életemnek, s ennek a kettőnk közti elmélyült, személyes és munkakapcsolatnak végül két könyv is köszönheti születését, az Alaine-nel közösen írt Befejezhetetlen (2009) című kötetünk, illetve a Miért éppen Polcz Alaine? (2009) című beszélgetőkönyv, amelyben pályatársak, barátok, kollégák meséltek Alaine-ről, a hozzá fűződő élményeikről, emlékeikről, felidézve.

Polcz Alaine izgalmas élete és karizmatikus személyisége inspirált arra, hogy születésének 100. évfordulója alkalmából a szerző írásaiból idézve egy összefoglaló, életét és munkásságát bemutató kötetet állítsak össze a megjelent könyvei, az Orvostörténeti Múzeumban és a Petőfi Irodalmi Múzeumban őrzött hagyatéka, a folyamatosan diktált naplói és egyéb dokumentumok, fényképek felhasználásával. Életének utolsó évében erre az összefoglaló munkára egyébként ő maga is biztatott, hogy ha igazán érdekel, nézzek majd utána a dolgainak.

A Polcz Alaine-emlékkönyvet minden korosztálynak ajánlom, azoknak is, akik idősebbek és személyesen ismerték, vagy csak olvasták a könyveit, de a fiataloknak még inkább, mert sok olyan gondolkodnivalót, értéket és életbölcsességet kaphatnak tőle, ami segít megismerni önmagukat és a világot, amelyben élnünk adatott. Újdonság ebben a kötetben, hogy az írásokat (vagy annak részleteit) egyfajta életrajzi kronológiát felmutatva olvashatják, miközben ugyancsak időrendben megismerhetik Polcz Alaine életének meghatározó eseményeit: az erdélyi gyökereket, kik voltak a nagyszülei, szülei, hogyan nőtt fel, milyen környezetben, milyen tervekkel, milyen feladatokat vállalva igyekezett a céljai felé, és mikor, meddig jutott a hivatása gyakorlásában. Hogyan talált rá a saját útjára, a maga világára, milyen keserves, de egyben szépséges kanyarokat járt be élete nyolcvanöt éve alatt. Hogyan gazdálkodott a rábízottakkal, és mi mindent tett le pszichológusként, íróként, tanatológusként és feleségként arra a bizonyos asztalra. Hogyan menekült olykor szorongató helyzetéből előre, és fogadta el a kihívásokat (és pofonokat) akkor is, ha ő valami másra vágyott. Hogyan elemezte és dolgozta fel a múltjában történt traumákat, megrázó eseményeket (házassági válságok, háborús erőszak, családi bonyodalmak, igazságtalanságok, váratlan nehézségek), és a tapasztalatai hogyan formálták személyiségét. Hogyan képezte magát és tanult szorgalmasan neves magyar és külföldi szakemberektől, orvosoktól, pszichológusoktól, pszichiáterektől, akiket mestereinek tartott, dr. Benedek István, dr. Mérei Ferenc, dr. Schnell János, dr. Pertorini Rezső, dr. Vikár György, dr. Margaret Löwenfeld, dr. Lóránd Blanka, Anna Freud, dr. Ballay Judit, dr. Schuler Dezső, dr. Cicely Saunders, dr. Elisabeth Kübler-Ross nevét kell említenünk, illetve a külföldi tanulmányútjain szerzett ismereteit hogyan fejlesztette tovább a saját módszertana kidolgozásáig. Hogyan állt ki a hite mellett és tudott harcolni a céljaiért, a betegekért és a szenvedőkért. Hogyan volt képes oly gyakran ismeretlen utakon elindulva megújulni és új dolgokat teremteni. Nem véletlen, hogy még nyolcvanévesen, a betegségei ellenére is további terveket szőtt: egyszerre akart örülni az életnek, mindannak, amit a hivatása miatt korábban elmulasztott, emellett alkotni is, könyveket írni, tanítani, és vágyott meghalni is, mert annyira elfáradt.

A könyveiben és a hagyatékában őrzött dokumentumokból, visszaemlékezésekből remekül követhető pszichológusi hivatásának alakulása, ugyanis minden munkáját, kutatásait és ezek eredményeit is folyamatosan lejegyezte, és beszámolóiban, ismeretterjesztő előadásokon, főként nevelési tanácsadókban, pedagógus-továbbképzéseken, pszichológuskollégáknak és orvostanhallgatóknak is továbbadta, illetve publikálta napi- és hetilapokban, folyóiratokban. Szakmai életének ezen időszakai rendkívül izgalmasak, mert mindig valami új törekvéssel igyekezett frissíteni a már elavult struktúrákat, gyakorlatokat, bátran ki lehet mondani, folyton pezsgett körülötte az élet, lételeme volt, hogy gondoskodjon másokról. Kezdte az ötvenes években a felnőtt elmebetegekkel, amikor a művészetterápia alkalmazását szorgalmazta a gyógyításban, folytatta a gyermekpszichológia megújításával, a játéknak mint terápiás eszköznek a meghonosításával az 1960-as évek Magyarországán. De az életvég pszichológiájának módszertanával, tanatológusi munkájával szintén új gyakorlatot honosított előbb a gyermekklinikán, a későbbiek során pedig felnőttekkel is foglalkozva. Annak idején ennek a nehéz életszakasznak a terápiás munkáját rajta kívül nem is nagyon vállalta, de nem is nagyon kutatta senki. 1969-től aztán váltani kényszerült, mert igazgatócserével egyik napról a másikra megszűnt korábbi játékterápiás munkája a József utcai ideggondozóban (amibe bele is betegedett). Amikor állást ajánlottak neki a SOTE Gyermekklinikáján (1970), konziliárius pszichológusként hamar felfedezte, hogy a halálos betegséggel küzdő gyermekek és családjaik mellett nem áll senki. Természetesen megkapják a kezelést, a gyógyszereket, de ha már nincs mit tenni, lemondanak róluk. Ekkoriban vált számára világossá, hogy ez lesz az ő igazi útja, amire tulajdonképpen egész addigi élete felkészítette. És mint valami elszánt őrangyal, nem fogja békén hagyni a főnökeit, céltudatos hozzáállásával, empatikus érveivel, eredeti elképzeléseivel nemcsak hogy megreformálja a hagyományos kórházi betegellátást (például a mindennapi látogatás bevezetése, a kórház falainak kifestése mesefigurákkal, a kezelések közötti időben mese, rajzolás, tanulás, játszóház és baba-mama szoba kialakítása a vidéki családnak stb.), de bebizonyítja, hogy a pszichoterápia és a művészetterápia fontos része a gyógyításnak-gyógyulásnak (szülőcsoport, gyermekcsoport, ülővizit, egyéni terápia, foglalkozásterápia). Mindezekből a tapasztalatokból és ismeretekből már nyílegyenes út vezetett a folytatáshoz: a hospice-filozófia és gyakorlata, a halál tudományának kutatása, a tanatológia felé. Az ehhez szorosan kapcsolódó veszteségfeldolgozást, a gyászt is az ő kutatómunkájának és könyveinek köszönhetően ismerjük közelebbről: a halál, a temetkezés és a gyász rítusokban, hagyományokban, helyi szokásokban követett formáit, és terápiájának feloldozó, életigenlő hatását.

Polcz Alaine olyan kivételes ember volt, hogy lehetnék vele akár elfogult is, de helyette jöjjön néhány kérdés, amelyeket ki-ki a saját életében is átgondolhat. Hogyan haladt magabiztosan előre a pályáján, vagy épp hogyan kényszerült a nehézségek közepette váltani, újabb kérdéseken és válaszokon tűnődve? Hogyan ismerte fel személyisége rejtett, nem tudatos képességeit, illetve hiányait? Hogyan lehet a traumákból, veszteségekből és kudarcokból erőt meríteni? Hogy volt képes felismerni adott helyzetben a lehetőségeit: mikor kell harcolnia, mikor mehet magabiztosan előre, mikor kell megállnia, vagy nemet mondania akár az asztalra csapva is, mikor kell másokra hallgatnia, segítséget kérnie, mikor kell áldozatot hoznia, vagy mikor kell megkövetelnie? Hogyan hatott rá a testi és lelki bántalmazás, az irigység vagy a szakmai féltékenység? Azért bátor-e valaki, mert már nincs vesztenivalója, vagy azért, mert koncentrált tudásával és ösztönei sugallatára látja az utat maga előtt, hisz benne, ezért tudja, hogy arra kell mennie? Honnan tudja, hogy amit tesz, az fontos és jó? Vagy nem tudja, csupán érzi? Vagy egyszerűen jó főnökei, tanárai, mesterei voltak, akik menedzselték, mert új dolgokat kezdeményezett, amiket más észre sem vett, de amivel a munkahelyét, az intézményt is népszerűsítette? Vagy csak megsajnálták a betegségei, törékeny fizikuma, a szorgalma és kitartása miatt? Hadd csináljon azt, amit akar, szabad kezet kapott? Vagy inkább az számított, hogy a második férje, Mészöly Miklós író feleségeként olyan baráti, irodalmi kapcsolatokkal rendelkezett, ahonnan segítséget, ötleteket és biztatást is kapott? Ha Polcz Alaine életútjára pillantunk, mintha egy hivatás kiteljesedéséhez fel kéne írnia az orvosnak a traumákat, a házassági válságokat, a gyermektelenséget és a szegénységet… „A megrepedt nádszálat nem töri el, a füstölgő mécsest nem oltja ki.”(Ézs 42,3) Polcz Alaine időskori naplóiban gyakran idézte a Bibliát, hozzátéve, hogy a megrepedt nád olykor eltörik, mert nem mindenki képes túlélni és feldolgozni az élete tönkretételét, felülírni a megaláztatást vagy az árulást.

A mi késői találkozásunk miatt csak utólag, a beszélgetéseinkből, a naplóiból, a könyveiből, a vele készített interjúkból és a hagyatékában talált írásokat vagy a levelezését olvasva ismertem meg azt a fiatal, játékos kedvű és sziporkázó Polcz Alaine-t, akit ugyan a háború, az első, de a második házassága is alaposan összetört. Gyakran mesélt a gyermekkoráról, hogy mennyire vágyott tanulni, valakivé, alkotó emberré válni, hogy friss diplomásként először felnőtt elmebetegekkel foglalkozott, aztán jöttek a pszichésen sérült gyermekek, és bevezette Magyarországon a játékdiagnosztikát és -terápiát. A terápiához meséket, bábjátékot írt, illetve kifejlesztette a Világjáték című diagnosztikai tesztjét, ami azért nagyszerű, mert a játék egyben gyógyító hatással is volt a kisgyermekekre. Utólag ismertem meg azt a középkorú asszonyt is, aki magabiztosan törekedett a céljai felé, aki képes volt harcolni a beteg, a haldokló gyerekekért és családjukért. Pedig nem volt minta előtte, csak a saját, gyermekkori élményei, háborús tapasztalatai. Ő volt az első, aki nem fordult el, nem mondta az ágyuk mellett a kezét tördelve, hogy sajnos, nincs mit tenni. Nem mondta, mert szerinte igenis volt mit tenni. Nem ismerhettem a fiatal és középkorú, céltudatos és elkötelezett Polcz Alaine-t, de idős kora ellenére ráismertem, amikor már ott lehettem a közelében. Igen, ő az, idős korában lélekben is ugyanaz az ember, mint fiatalon lehetett, passzol minden!

Hogy Polcz Alaine miért nem keseredett meg soha, honnan vette az erőt, a hitet, hogy újra és újra talpra álljon? Őt magát már nem kérdezhetjük, de remélem, ebből az őt idéző, életének és munkásságának fontos részleteit bemutató könyvből az érdeklődő olvasók számára ez majd egyértelműen kiderül.

Köszönettel tartozom mindazoknak, akik Polcz Alaine hagyatékát, életművét gondozzák és akik a könyv előkészítéséhez is hozzájárultak, köztük Lovas Csillának, a szekszárdi Mészöly Miklós Emlékház vezetőjének, hogy rendelkezésünkre bocsátotta Polcz Alaine fényképeit, Nagy Anitának, a Semmelweis Orvostörténeti Múzeum főmuzeológusának, hogy az általa feldolgozott szakmai hagyatékban kutathattam, Singer Magdolnának, a Partitúra című beszélgetőkönyv szerzőjének és Träger Gábornak mint jogutódoknak, hogy engedélyezték a szövegrészletek közlését, továbbá mindazoknak a szerzőknek, újságíróknak, filmeseknek, akik Polcz Alaine-nel közös munkájukkal hozzájárultak ahhoz, hogy az emlékkönyv minél gazdagabban, árnyaltabban és hitelesebben mutassa be ennek a kivételes személyiségnek az életútját.

Ablonczy Anna és Polcz Alaine 2003-ban
(Träger Gábor felvétele)

„Az igazi kincsem az őszinteség és a szeretete a világnak, az életnek.”

Már nincs meg a ház

Gyermekkori emlékeiről, családjának történetéről Polcz Alaine életének utolsó évtizedében tervezett írni, és bár a Gyermekkorom címmel, posztumusz megjelent könyv töredékben maradt, írásaiban, interjúiban számos alkalommal idézte fel ezt a gondokkal terhes, meghatározó időszakot. Kutatta a nyomait a hányattatott gyermekkor okozta sebeknek, a szülők zilált házassága miatti erős kötődési hajlamnak, ugyanakkor a korán jelentkező önállóságra törekvésnek; a szeretet és elhanyagolás együttes érzése, társulva az anyagi gondokkal, szegénységgel, céltudatos elképzelésekre késztette a gyermeket a felnőtté válásról. Öten voltak testvérek, két jóval idősebb testvér, akik nem velük nevelkedtek, Edit1 és Iván2 az apa előző házasságaiból, és hárman édestestvérek, az édesanya, Helmeczy Zsuzsanna3 és az édesapa, Polcz Rudolf4 közös gyermekei: Kiss Egon,5 Polcz Irén Ilona6 és Polcz Alaine Ibolya. Irénkével inkább rivalizált, Egon bátyja volt a legkedvesebb testvére, egész életében számíthatott a figyelmére, segítségére.

Polcz Rezsőné Lázár Irén (1847–1924),
Polcz Alaine apai nagyanyja

„A nagyszülőkről nincs emlékem. Csak annyi, hogy a nagymama nagyon kedves volt, és hogy anyám szépen gondozta a haláláig. És ahogy elmeséli a halálát. Apám negyvennégy éves volt, mikor én születtem. Apám imádta az anyját. A színházból is hazament, hogy beadja neki a gyógyszert. Anyám mondta is, hogy csak az édesanyja, aztán más nem számít… De még a nővéremmel kapcsolatban valamit el akartam mondani, hogy az ember genetikailag mit hoz. Mi mindannyian könnyen kezelhető gyerekek voltunk, ő pedig dacos volt, sírt és kiabált, és gyakran ellenkezett. A nagymamáról mesélték, hogy egyszer azt mondta, hogy menjen el mindenki, majd ő rendre szoktatja Irénkét. És odakötötte egy cérnával az ebédlőasztal lábához, de ez sem segített. Akkor még cselédünk is volt, és anyám azt mondta, a cseléd azért, hogy ne kelljen dolgoznia, mindig a karján tartotta Irénkét, és megszokta, hogy folyton vele kell foglalkozni. Ez egy elmélet volt. Van benne valami igaz, mert amelyik gyerekkel sokat foglalkoznak, az követelőzővé válik. Velem foglalkozzanak, az legyen, amit én akarok. Ahol sok gyerek van, erre nincs idő, azért lesznek normálisak. Nem minden nekem jár, nem mindenki velem foglalkozik. Hazajöttek este, és sírva találták a nagymamát és Irénkét, mert nem boldogultak egymással. De ezt csak visszagondolva látom, hogy ő már kicsi korában is akaratos volt. Anyám is makacs volt. Zsuzsikám,7 az unokahúgom hozott egy köteg írást Apámtól, most olvastam néhány írását. Abban írja: nem az a nehéz a férfi-nő kapcsolatban, hogy az embert meg akarják tartani, hanem amikor az akaratukkal gúzsba akarják kötni. Nyilván Anyám elég makacs volt, és amit mi nem tudunk, nyilván jól odamondogatott és követelőzött. De a nagyszülőkről szinte semmi, csak az, hogy a nagyanyám gyönyörű volt. Láttad azt a képet a falon, ami lekerült Szekszárdra, az a gyönyörű nagy kép? Azt mondták, hogy Kolozsvár egyik legműveltebb asszonya volt, s neki volt a legteljesebb könyvtára. Mit gondolsz, hogy mennyi könyv volt abban a könyvtárban? Hatvan könyv. A nagyapának külön könyvtára volt, neki meg egy női könyvtára. Beszélt németül, magyarul, mint aztán kiderült a német származása, ami engem roppant bántott, vagy a nagyapa volt német származású? Az anyám szülei az külön tragédia. Ti. meghalt az édesanyja gyermekszülésben. De először a Róza nénié8 halt meg, a nagynénémé. És akkor Róza nénit és anyámat szoptatta a nagyanyám, úgyhogy tejtestvérek voltak. Képzeld el, hogy kettőt szoptat valaki a családban, mert az egyik gyermek anyja meghalt. Hamarosan az anyám anyja is meghalt a következő szülésben, és akkor az apja, a nagyapám elkezdett inni, elherdálta a vagyont. Tulajdonképpen a nagymamát vádolták, mert megházasodhatott volna megint. De hogy együtt maradjon a család, nem akart új asszonyt. Ő vezette a házat, és akkor jött még egy tragikus gyermekhalál: miután meghalt anyám anyja a következő szülésben, a kisbabát az egyik nagyobb testvér kivitte a kertbe babakocsival, és állítólag annyi gyöngyvirágot szedett és tett be a kocsiba, hogy annak az illatától halt meg a baba. A másik ilyen szörnyűség a családban, hogy ez a nagymama az egyik csecsemőre rátette a karját álmában, és az megfulladt. De azt is mondták, nem attól, hogy talán bölcsőhalál volt. Tehát az anyám gyerekkoráról ilyen tragikus események maradtak fenn. Láttam anyámnak egy képét, ahol tizennyolc éves. Ahogy ki van bontva, a mellén alul ért a haja, benne egy szál margaréta és matrózblúz, szűk, földig érő fekete szoknya. El tudod képzelni? Valami meseszerű tisztaság, egyszerűség árad belőle, és ugyanakkor gyönyörű volt. Persze Apám rögtön beleszeretett. De hogy hol nőtt föl, és az apja és az anyja mikor haltak meg? Nem tudom. De az az egy-két kép, amit láttam, azt gondolom, hogy nem primitív ruha volt rajta. A szoknya alól a cipője hegye kilátszik, az egy finom topánka. De erről nem beszélt soha semmit. Aztán tizennyolc évesen beleszeretett Apámba, és jöttünk sorban. Az apai nagyapa is ügyvéd volt. Az a szék, ami lenn van Szekszárdon a Mészöly Miklós Múzeumban, az a nagyapa karosszéke. És nagyapa, ahogy mesélik, hallatlanul derűs volt, kedves, jó kedélyű, joviális. Kopaszodott. Egon bátyám is korán megkopaszodott. Apám is megkopaszodott. Nekem tetszettek a kopasz férfiak. Tiszta nevetség. Miért? Nyilván ezért. Nem azt mondom, hogy szerettem, de nekem a kopaszság természetes. Na most a nagyapa ügyvéd volt, apám ügyvéd volt, a bátyám ügyvéd lett, Miklósnak jogi diplomája van, és az első férjem eredetileg jogot akart tanulni. Aztán a közgazdaságira ment, nem tudom miért. Ez is olyan furcsa, hogy mindenki ügyvéd a családban… De miért nem orvosok lettek? És én miért nem akartam jogász lenni? Az első testvérem, Edit, akit csak felnőtt korában ismertem meg, mert apám első házasságából született, ő volt Magyarországon az első nő, aki jogot végzett. Királygyűrűs, ami azt jelenti, hogy végig kitűnő, s aztán tudod, hogy mit csinált? Férjhez ment, kitűnő háziasszony lett, és gyermekeket szült. Nem lett ügyvéd, pedig nagy jövőt jósoltak neki. Egy nő, aki ügyvéd… Sok-sok testvére volt Anyámnak. Édesapámnak két testvére volt, Rózsika néni és Irén néni, róluk bűbájos képeim vannak, amikor fiatalok és első bálosok, és egyforma ruhában vannak. Rózsika néni nagyon kedves volt, és jó házasságban élt. Na és kihez ment feleségül? Egy jogászhoz. Irén nagynéném, aki sokkal precízebb, pontosabb, nyugtalanabb valaki volt, na kihez ment férjhez? Egy jogászhoz. Aki aztán a Nemzeti Bank főügyésze lett. Primor, dr. Léczfalvy Sipos Gábor. A primor azt jelentette: székely ősnemesség, akik lenézik a grófokat és a bárókat, mert azok az Osztrák–Magyar Monarchia alatt szerzett kitüntetések, mert németpártiak lettek és behódoltak. De nem úgy a székely primorok, és én ebben nőttem fel. A kolozsvári ötszáz éves református templomban ott van a családi címer. Még egyet el kell mondanom. A nagymama nagyon jószívű volt, mindenkit megsajnált és segített, mindenkinek adott, és ha valakinek valami baja volt, együttérzett vele. Egyszer jött haza a nagyapa: »Kedvesem, Olaszországban földrengés volt, és kétszáz ember meghalt.« Erre a nagymama: »Hát ez rettenetes, valamit tenni kell.« Mire a nagyapa: »Ötven évvel ezelőtt!« Jó humora volt. Mondta is édesapám, hogy soha nem hallotta őket veszekedni.” (Életútinterjú, 2006)9

Jegyzetek

Az angyalok a kezükben tartották

1 Nemes Nagy Ágnes (1922–1991) író, költő, műfordító, Polcz Alaine közeli barátja.

2 Polcz Alaine halálhírekor a Lövölde téren egy üres óriásplakátra írta fel valaki: „Isten Önnel Polcz Alaine”.

3 Interjú Fogarassy Miklóssal a Miért éppen Polcz Alaine? című beszélgetőkönyvben (Kalligram, 2010).

4 Mészöly Miklós (1921–2001) író, Polcz Alaine férje.

Jegyzetek
Magam világa

1 Gergely (Polcz Edit) (1902–1984), Polcz Alaine féltestvére, az apja bágyoni Szabó Emmával kötött első házasságából.

2 Polcz Iván (1910–1989) jogász, Polcz Alaine féltestvére, az apja Kőröstarcsai Veér Adrienne-nel kötött második házasságából.

3 Polcz Rudolfné, Helmeczy Zsuzsanna (1898–1985), háztartásbeli, 1968-ban települtek át Magyarországra, Cecére.

4 Polcz Rudolf (Radó) (1877–1971) jogász, ügyvéd.

5 Kiss Egon Edgár (1919–1985) ügyvéd, fotóművész.

6 Némethy Tihamérné, Polcz Irén Ilona (1921–1972).

7 Kiss Zsuzsanna (1971) Polcz Alaine bátyjának, Kiss Egonnak a gyermeke.

8 Róza néni Polcz Alaine édesanyjának nemcsak tejtestvére, de barátnője is volt, nem született gyermeke, Alaine-t és testvéreit szerette sajátjaiként.

9 Részlet Ablonczy Anna kéziratban olvasható életinterjújából Polcz Alaine-nel (2006), a továbbiakban: Életútinterjú, 2006.

Tartalom

Az angyalok a kezükben tartották

Már nincs meg a ház

Aztán így nőttünk fel

A háború nem könnyű. A házasság sem

Meddig lehet még lefelé menni?

Átszöktem a határon

Melletted akarjak és tudjak élni

Jó adottságokat is kaptam

Oldottan és igazában játszom

Ez volt a legnehezebb munkám

Néha úgy éreztük, nem bírjuk tovább

Életem legnagyobb vállalása

Már sokat tudtam a halálról

Én voltam az aranyos írófeleség

Bogozom a szálakat

Van még dolgom

Én hogyan készüljek föl

Függelék

Polcz Alaine levelei Mészöly Miklósnak

Polcz Alaine magyarul megjelent szakirodalmi és szépirodalmi kötetei

A kötetben olvasható idézetek forrásai

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Újdonságaink, eseményeink, valamint kedvezményes
ajánlataink megtalálhatók megújult webáruházunkban,
a booklove.hu-n!

Felhasznált betűtípusok
Baskervville – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0
Playfair Display – SIL Open Font License