A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

James Goss–Douglas Adams: Doctor Who: City of Death

First published by BBC Books, an imprint of Ebury Publishing, 2015

20 Vauxhall Bridge Road, London SW1V2SA

Fordította: Beke Zsolt

Borítóterv: Two Associates © Woodland Books Ltd

Hátsó borító illusztráció: © Peter Mckinstry

Tördelés: Malum Stúdió

Original script © Completely Unexpected Productions Ltd and David Fisher 2015

This novelization © James Goss 2015

Doctor Who is a BBC Wales production for BBC One.

Executive producers: Steven Moffat and Brian Minchin

BBC, Doctor Who and TARDIS (word marks, logos and devices) are trademarks of the British Broadcast Corporation and are used under licence.

Doctor Who logo © BBC 1996

Hungarian translation © Beke Zsolt, 2015

Hungarian edition © GABO Kiadó, 2015

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges

Elektronikus kiadás v.1.0.

ISBN 978-963-406-188-5

Kiadja GABO Kiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Roboz Gábor

Első rész

„Párizsban felerősödnek az érzelmek – az ember itt sokkal boldogabb, vagy sokkal boldogtalanabb, mint bárhol máshol… Senki sem lehet szánalomra méltóbb, mint az,
akit Párizsból száműznek.’’

Nancy Mitford: The Pursuit of Love

Első fejezet

MINDEN ÚT PÁRIZSBA VEZET

Egy keddi nap volt, és az égadta világon semmi sem történt. Másnap már nem ez lesz a helyzet.

Scaroth, a jagaroth faj utolsó képviselője nem számított meglepetésekre. Mindenekelőtt fogalma sem volt arról, hogy hamarosan ő lesz a jagaroth faj utolsó képviselője.

Ha úgy húsz szoneddel ezelőtt valaki a jagaroth fajról érdeklődött volna, Scaroth megvonja a vállát, és azt mondja, egy barbár és harcos természetű népről van szó, ha pedig ez valakinek nem tetszik, lesz még néhány kellemetlen meglepetése.

Többé-kevésbé az univerzum összes létformája elég vad és harcos természetű lény volt. Mutass csak egy filozófusokból és költőkből álló népet, mondta Scaroth, percek alatt vacsora lesz belőlük. Ugyanakkor nem lenne tisztességes azt mondanunk, hogy a jagarothok semmit sem értek el. Ami azt illeti, nagyon mutatós, bár nem feltétlenül jól használható űrhajókat építettek. Sok jót lehetett elmondani például a Sephiroth nevű hajóról, amely egy hatalmas, három lábon nyugvó gömb volt. Fenyegető benyomást keltett, miközben az alakja valamiféle bogárra emlékeztetett, amit nem szívesen találnánk az ágyunkban. A lábak háromszögű elrendezésének köszönhetően pedig gyakorlatilag bármilyen felszínen képes volt landolni.

A sors fintora volt, hogy jelenleg sehonnan sem tudott volna felszállni. Valami csúnyán elromlott a vezérlőegységben, amikor ezen a kietlen bolygón landoltak. A racnossok energiajelét követtek, és egy újabb győzelem reményében szálltak le. Csak még egyszer szerették volna érezni a győzelem ízét.

A jagarothok a gyilkolásnak szentelték az életüket. Nem hagytak hátra magukból semmit, se a történelmüket, se az irodalmukat, még csak szobrokat sem. Fajként mindössze azzal büszkélkedhettek, hogy eltöröltek más életformákat az univerzumból.

Ezzel csak az a gond, hogy más fajok is épp ilyen elkötelezettek a többiek elpusztításában, és mivel mindenki olyan sikeresen küzd, hogy már alig van mutatóban némi élet a világegyetemben. A jagaroth nép az utolsók között maradt, és ők sem voltak sokan. Amikor a jagarothok rémisztő hadiflottájukról beszéltek, lényegében a Sephirothról volt szó. Vagyis csak arról.

Scarothot, a jagaroth hadiflotta, azaz a Sephiroth pilótáját ez kissé aggasztotta. Mutatós űrhajók valójában középszerű vezérlőrendszerrel, rímelő nevekkel, és, ja igen, azzal az eszelős elhatározással, hogy semmi sem állíthatja meg őket.

Így történhetett, hogy a parancsnoki fülkét Scaroth társainak hangja töltötte be szerte a hajóról.

– Még húsz szoned a kilövésig. – Valaki visszaszámolt.

– A talaj felszínére ható tolóerő hármas szinten. – Valaki a hajómérnökök közül tényleg le akart lépni erről a kőszikláról.

– Negatív. – Scaroth hamar lehűtötte a kedélyeket.
– A hármas szint túl erős. – A térhajtóművet a csillagok közötti utazásra használták, nem arra, hogy felszálljanak vele valahonnan, még ha csak egy ritkás atmoszférájú, alacsony gravitációjú, halott világról van is szó. Annyi minden mehet félre. És még nem is tesztelték a térhajtóművet a kilövéshez. – A hármas szint kész öngyilkosság.

A társai erre gyorsan elhallgattak. Nem véletlenül.

– Jelentést kérek – mondta.

Végül a lelkes hajómérnök bejelentkezett. – Scaroth, nem mehetünk a hármas szint alá. Másképp nem fog működni.

Annyira jellemző. A jagarothok utolsó menedéke, a végletesség. Scaroth arca cinikus kifejezést öltött. Már amennyire cinikus kifejezést tud ölteni egy olyan arc, amely egyetlen szem körül vonagló zöld csápokból áll.

A hajó pilótájaként Scaroth kezében volt a döntés, neki kellett megnyomnia a gombot. Ha a történelemben fennmaradt ez az esemény, mindenki az ő számlájára fogja írni. Tudta, hogy hülye döntés volt, de hát a jagarothok evolúciós szempontból már eddig is sok hülye döntést hoztak.

– Tíz szoned a kilövésig – jelentette be a visszaszámláló
hang. Mintha enyhe kétségbeesést lehetett volna felfedezni benne.

Scaroth végigfuttatta zöld kezét a vezérlőpulton. Ha a Sephiroth megfelelően működött volna, a térhajtómű irányítóegységén most a kilövés szakaszainak állapotsorai töltenék be a képernyőket, amelyeket úgy állított be, hogy egymással párhuzamosan fussanak. Ehelyett azonban a panelek nagy része szoftverfrissítést sürgetve villogott, vagy egyszerűen nem jelent meg rajtuk semmi.

Scaroth az ösztöneire, valamint a fülkét betöltő hangokra hagyatkozott, a legénység pedig boldogan engedte át neki a döntés felelősségét.

– Jelentést – ismételte, remélve, hogy valaki valami értelmes megjegyzéssel járul hozzá a helyzethez.

A válasz azonban lelombozó volt. – Scaroth, a jagarothok sorsa a te kezedben van. Segédhajtóművek hiányában muszáj a térhajtóművet használnunk. Ezt te is tudod. Ez az egyetlen reményünk. Te vagy az egyetlen reményünk.

Hát köszi, futott át Scaroth agyán. A csápjai most már határozottan remegtek a cinizmustól. – Én ülök egyedül a szubtérmezőben. – Azaz én leszek az első, akinek kampec. – Ismerem a veszélyeket. – Egy jagaroth ennél közelebb nem került ahhoz, hogy gondolkodási időt kérjen. Ha egyszer valamit elhatároztak, az úgy is történt, függetlenül attól, mennyire volt halálos vagy épp nevetséges az elképzelés.

Mintha csak a gondolatait akarná megerősíteni, újraindult a kifejezetten örömtelinek hangzó visszaszámlálás. Mindegy, valami majd csak lesz. – Három szoned… kettő… egy… – sorolta a hang, bár nem tudhatta, hogy a szoned mint mértékegység ideje hamarosan végleg lejár.

Scaroth még egyszer felvetette: – De mi lesz, ha… – Ha minden elromlik? Ha az atmoszféra, a gravitáció és a térhajtómű találkozásának valami váratlan és életveszélyes következménye lesz? Elsősorban rám nézve, gondolta Scaroth.

Persze hiába fárasztotta volna magát. Ha valaki ellenkezett a jagarothokkal, annak kötelezően befellegzett.

Megnyomta a gombot.

A Sephiroth teljes hajtóerővel kecsesen felemelkedett az elhagyatott bolygó felszínéről. A legénység nem volt hajlandó akár csak még egy percet itt tölteni. Minek is szöszölnének egy élettelen bolygón a hajó javításával, amikor valahol máshol kiirthatnak egy újabb fajt? Az előjelek biztatóak voltak. A szivárgó üzemanyag problémája mintha megoldotta volna magát. Ahogy a gömb egyre magasabbra tört, a karomszerű lábak szépen behajtották magukat a hajó alá. A gömb egy pillanatig csak lebegett, és fenségesen, reménytelin ragyogott az energiától.

Aztán darabjaira hullott.

Scaroth a szubtérmező kellős közepén tudatában volt annak, hogy a hajó összeroppan, az élmény mégis olyan távolinak tűnt. Semmi sem tűnt biztosnak, azt leszámítva, hogy minden fájt. A jagarothok hangja pedig még mindig betöltötte a vezérlőfülkét.

Semmi sem utalt arra, hogy felismerték volna, hogy borzalmas hibát követtek el, amikor megnyomatták Scarothtal a gombot. Most csak arra vártak, hogy Scaroth oldja meg a problémát.

– Segíts nekünk, Scaroth! Segíts rajtunk! – könyörögtek. Mintha bármit is tehetett volna. – A jagarothok sorsa a te kezedben van! Segíts rajtunk! Te vagy az egyetlen esélyünk!

Aztán hirtelen elhallgattak, és Scaroth egy rövid pillanatra viszonylag csendben élvezhette a haláltusáját.

Én vagyok az utolsó jagaroth, tudatosult benne. Bármeddig éljek is.

A szubtérmező végül könyörületesen összeomlott. A hajó darabkái, amelyeket eddig valamiféle lehetetlen erő tartott össze, most végre lángoló pompájukban szétszóródhattak a halott bolygó felszínén.

Scaroth meghalt. Aztán valami meglepő történt.

Ez megteszi, gondolta Leonardo.

Mint a legnagyobb remekműveknél általában, elkészülésénél szinte senki sem vett tudomást a festményről.

Az egyik pillanatban még nem volt sehol, a másikban pedig valahogy ott termett a zsúfolt dolgozószobát benépesítő papírhalmok és a mennyezetről lelógó makettek között.

Leonardo hátradőlt a székében, az ecsetet még mindig a kezében tartotta. Hegye megindult a vászon széle felé, még nem tudott megnyugodni. Leonardo végignézett a munkáján. Elkészült volna? Még tudna alakítani rajta?

Végül elfordította a tekintetét a festményről. A sarokban horkoló látogatóra pillantott, aki a Machiavellinek készített gátmodellen pihentette a lábát. Leonardo egy pillanatra eljátszott a gondolattal, hogy hasznosítja az illető javaslatait, amelyeket kétségtelenül jó szándékkal tett a portré arcát illetően.

De aztán meggondolta magát. Úgyis vissza fog még térni a festményhez, persze hogy vissza fog térni hozzá. Pont ez volt a legnagyobb problémája, hogy soha semmit nem tudott befejezni. Egyelőre azonban ez a női arc megteszi.

Leeresztette az ecsetet tartó kezét, az izgatottság helyét átvette valamiféle kiábrándultság és tanácstalanság.

Elhatározta, hogy a mai ivós este lesz, úgyhogy töltött magának egy pohár olcsó bort, és óvatosan belekortyolt. Talán holnap futja majd valami jobb minőségűre is, bár valószínűleg nem. A boltíves ablakon át kinézett a csillagokra és az alattuk szendergő városra, végigpásztázta Firenze tereit. Egyedül Isten a megmondhatója, hogy a nép mit fog szólni a festményéhez. Tudta jól, mindenki a legújabb képéről fog susmorogni. Egyesek számára csalódás lesz. Mások úgy gondolják majd, el kéne
végre döntenie, festő akar-e lenni vagy feltaláló. Néhányan meg lelkesedni fognak, hogy újra formában van.

Mondjanak csak, amit akarnak. Leonardót nem hatotta meg. Legfeljebb egy kicsit.

Amikor a látogató mocorogni kezdett álmában, Leonardo ismét eltűnődött az arcképen.

Nem. Így marad. Egyelőre.

Hátradőlt a székén, próbálta kiélvezni a lőrét, már amennyire ez emberileg lehetséges volt, és magába itta a festmény látványát. Nehezen született meg, és bár még hátravoltak az utolsó simítások, határozottan megérte küszködni vele.

Hála Istennek, hogy ezt még egyszer nem kell átélnie.

William Shakespeare csalt krokettezés közben. Látogatója elfintorodott, majd amikor az avoni bárd nem figyelt, finoman a kapu felé pöccintette a fagolyóját. Aztán felpillantott. Ugyan már, mintha William nem pont ugyanezt csinálta volna. Udvariasan egymásra mosolyogtak.

– Azok a patrónusok! – váltott témát Shakespeare.

Látogatója bólogatott, és együtt érzően csettintett a nyelvével.

– Az egyikük nagyon lelkes – folytatta a bárd. – Tegnap este felolvastam neki néhány új jelenetet. Ilyenkor általában hetekre eltűnnek, de ő azt ígérte, hétvégén újra meglátogat. Biztosan érdekli a dolog. – Meglendítette az ütőjét, a fagolyó pedig vígan átrepült a gyepen, ügyesen elkerülve a látogató sálját, amely megmagyarázhatatlanul tekergőzött a nyomában. Átgurult a kapun, és nekiütődött a célt jelző oszlopnak. Shakespeare elvigyorodott.

– Gratulálok – mondta a látogató tettetett lelkesedéssel.

– Nagyon jókat mondott arról a részről, amivel én is meg vagyok elégedve. – Shakespeare kivárt, egyrészt a drámai hatás kedvéért, másrészt hogy látogatója elhibázza a lövését. – Ó, igen – jelentette be mesterkélt spontaneitással, ami egyértelművé tette, miért is hagyta ott a színjátszást. – Egy csigahéjban ellaknám, s végetlen birodalom királyának vélném magamat, csak ne volnának rossz álmaim.{1} Igen, ez volt az a rész. Azt mondta, nagyon megérintette, és kíváncsi, mi lesz a vége. Na ja! Talán arra kíváncsi, milyenek ezek a rossz álmok, mi? Valószínűleg más nem is izgatja. Szegény, ez nagyon rossz volt – tette hozzá, amikor látogatója elszúrta a lövését.

Miután száműzte pártfogója rossz álmaira vonatkozó gondolatait, Shakespeare szép lassan megnyerte a játszmát.

Úgy tartják, a nácik annyira tartották a művészetet, mint a vicceket. Amikor azonban megszállták Párizst, furcsamód annyi műtárgyat harácsoltak össze szállodai lakosztályaikba, amennyihez csak hozzáfértek. Amikor pedig maguk mögött hagyták a fővárost, legelőször arról gondoskodtak, hogy ezeket a kincseket magukkal vigyék. Aztán persze valahogy elfelejtették kifizetni a szállodai számlákat.

A vonatot az éjszaka kellős közepén töltötte meg a Wehrmacht. Ez volt az egyik utolsó német szerelvény, amely elhagyta Párizst, a nyári melegben átforrósodó ablaktalan fémvagonok lassan átzakatoltak az északkeleti külvárosokon. Mögöttük egyfolytában az amerikai hadsereg önelégült robbantgatásai hallatszottak. Előttük Németország húzódott.

Az egyik vagonban egy nagyon fiatal német katona állt mereven, bár egyenruhája több számmal nagy volt rá. Még akkor sem rezzent össze, amikor a vonat váratlanul lefékezett Aulnay előtt. A sínek eltűntek, a francia ellenállás felrobbantotta őket.

A fiatal katona hallotta a lövéseket, a kiabálást és a vagonja felé közeledő lépteket. Elővette a fegyverét, és várt. A fiatal katona számba vette a lehetőségeit. Megpróbálhatott volna kitörni (ami nem sok eredménnyel kecsegtette), fejbe lőhette volna magát (ami praktikus megoldásnak tűnt), vagy felgyújthatta volna a rakományt (amit rögtön megbánt volna). De egyelőre nem tett semmit, csak vigyázzállásban figyelte, ahogy a reteszt kinyitják, a vagon ajtaja pedig kinyílik.

Zseblámpa fénye landolt a jóképű katona tökéletesen árja arcán. Kissé megfeszült, várta a lövést, amely nyilván véget vet az életének.

A lövés azonban nem dörrent el.

– Jó estét. – A lámpa fénye mögül meglepett hang szólalt meg. – Úgy néz ki, itt minden rendben van. – A fény végigszaladt a vagon tartalmán. A festmények egy részét szépen ládákba pakolták, a maradékot pedig a falaknak támasztották. – Mondja csak, mi a véleménye róluk?

– Tessék?

– Azt kérdeztem – morogta a hang –, mit gondol ezekről a festményekről.

A katona ismét magára talált. – Kiváló képek.

– Azok, ugye? – nevetett a férfi. – És mind az enyém.
– A hangja valamivel magasabb lett; úgy szólt a katonához, mint valami szállodai hordárhoz. – Köszönöm, hogy eddig vigyázott rájuk… – Itt megtorpant. Nem mondta ki a kérdést.

– Hermann, uram.

A katona érzékelte, hogy a másik férfi bólint. – Köszönöm, hogy eddig vigyázott rájuk, Hermann.

Gaston Palewski őrmester a hegyet bámulta, amely nem robbant fel.

Lehet, hogy talán, esetleg nem kellett volna Bérylnek nevezni a bombát. Soha nem szerette ezt a nevet. Palewski őrmester bosszúsan felnyögött.

– Adj neki időt, drága Gastonom – súgta a mellette álló
elegáns férfi. Semmi sem tudta kizökkenteni. Végtelen volt a türelme. Ez egyfelől szörnyen franciás volt, másfelől egyáltalán nem az.

Az őrmester körül álló emberek az óráikat figyelték, látcsöveiken át a hegyet kémlelték, cigarettáztak és cöcögtek.
Az egész egy párizsi kávézóra hasonlított, azzal a különbséggel, hogy kint aszalódtak a Szaharában.

– Nem vagyok biztos benne, hogy itt kéne lennem – morogta az őrmester. – Csak le kéne szignóznom a papírokat.

– Szerintem meg jó, hogy itt van. – A férfi ismét lelkesebb lett, a mosolyt nem lehetett letörölni az arcáról. – A nukleáris energia az egyik leghatalmasabb erő a világon.

– Az egyik? – kérdezte Gaston felvont szemöldökkel.

– Hát, ki tudja? – Beszélgetőtársa elfintorodott, de a mosolya megmaradt. – Kétségtelenül az emberiség legnagyobb vívmánya. Mielőtt megépítik azokat az erőműveket, azt hiszem, látnia kellene egy nukleáris robbanást a saját szemével.

Na igen, Gaston mindig is szerette a tűzijátékokat. Még a háború alatt is élvezte, amikor a zárótüzek fénye megvilágította az éjszakai eget. De ez most más volt. Egy pillanatig kényelmetlenül érezte magát a mellette álló szívélyes úr társaságában. Keringtek pletykák róla is, a családjáról is – kik voltak ők valójában? Kollaboránsok a háborúban? De hát mindenki családjáról keringtek szóbeszédek, és egyébként is, ez már az új Franciaország volt. Lehet, hogy épp ilyen emberekre van szüksége. Különösen, ha a Palewski-terv beválik. Az őrmester azt szerette volna, ha Franciaország az atomkutatás élharcosa lenne, és a mellette álló férfi meggyőzte, hogy építsenek jóval több atomerőművet, mint amennyire szükségük van. – A jövőre is gondolnunk kell, Gaston – bizonygatta az igazát.

Miért is ne, gondolta Gaston. Legalább valami miatt emlékezni fognak rám.

Ismét a hegyre pillantott, amely most végre felrobbant. Csak nem úgy, ahogy kellett volna. Ahelyett, hogy az ég felé lőtt volna ki, egy hatalmas lángnyelv lövellt ki belőle vízszintesen feléjük, át a sivatagon. A fény égette a szemüket. Még az őrmester is eltakarta a szemét, és kiabálva, hiába próbált menekülni a tűzgolyó elől.

Aztán a láng fellobbant és gyorsan el is tűnt, a helyén pedig fojtogató fekete füst szállt, amely teljesen belepte őket.

Amikor Gaston végül felegyenesedett, akkor jutott el a tudatáig, hogy beszélgetőtársa végig állva maradt, és széles vigyor kíséretében épp a fekete port söpörte le fehér lenöltönyéről.

– Hatásos egy bemutató, ezzel talán ön is egyet ért – nevetett.

– De… – Gaston nem jutott szóhoz. Köhögéssel próbálta megtisztítani tüdejét a portól. – Nem ennek kellett volna történnie! Ez így biztonságos volt?

– Ó, teljes mértékben. – Beszélgetőtársa visszahajtogatta zsebkendőjét a mellzsebébe. – Teljes mértékben.

A jelenlévők közül nem Gaston volt az egyetlen, aki később a Béryl nevű bomba okozta leukémiában fog elhunyni.

Heidi az apja ügyfeleit általában rettentő unalmasnak találta, de ez a látogató más volt. Rögtön rámutatott, hogy Heidi valamit rosszul gondol. Ilyet még senki nem tett ezelőtt.

A lány úgy nőtt fel, hogy a pénz unalmas, a pénzes emberek pedig még unalmasabbak. A ruháik unalmasak voltak, a beszélgetéseik unalmasak voltak, még a bűneik is unalmasak voltak. Az apja mindezt azért viselte el, mert az övé volt Svájc egyik legexkluzívabb bankja, és az volt a munkája, hogy érdekesnek találja ezeket az embereket.

Amíg Heidi kicsi volt, addig nem volt ezzel semmi baj, de most, a felnőttkor küszöbén mély megdöbbenéssel eszmélt rá, hogy az apja hozzá akarja adni egy ilyen sótlan alakhoz. Ráeszmélt arra is, hogy erről ő is tehet, hiszen nem lázadt fel az apja ellen, amikor lehetősége lett volna rá. Volt egy pont a múltban, amikor még lett volna esélye. Talán amikor kijárta azt a drága lányiskolát, és életének unalomtól terhes szakasza még csak várt rá. Felpattanhatott volna egy bosszantóan pontos svájci vonatra, és elmehetett volna valahová, bárhová, ami nem Svájc. Éheznie nem kellett volna, erről apukája hibái ellenére is gondoskodott volna.

Ehelyett hazajött, és beszállt hozzá a családi üzletbe. A svájci bankok nagy része, a maguk csendes módján, valójában családi vállalkozások. Az ügyfeleknek tetszett ez a fajta otthonosság. Heidi és édesapja mindig kimentek a repülőtérre, hogy olyan emberekkel találkozzanak, akiknek sosem késik a gépük, és mindig percre pontosan érnek oda az éttermi foglalásukra. A tányérok hidegek, a beszélgetések üresek, és mindegyik este addig nyúlik, amíg már a lány azon kezd töprengeni, vajon leszúrhatja-e magát a vajazókéssel, vagy inkább hozzámegy valamelyik vacsorapartnerükhöz, csak hogy vége legyen már az egésznek. Amikor az apja először erősködött, hogy tartson vele, arra gondolt, így akarja felkészíteni a bank átvételére. Mostanra viszont rájött, hogy ő nem más, csak egy vagyontárgy, amit pénzzé lehet tenni. Legalábbis az apja ügyfelei biztos így tekintenek rá.

Még irodája is volt, bár inkább csak a látszat kedvéért, mindenesetre Heidi megpróbálta a lehető legtöbbet kihozni belőle. Leszedte a faburkolatot, a helyiséget pedig feltűnő acélbútorokkal és törékeny üvegasztalokkal rendezte be. Még játékot is vett az íróasztalára; ha félrehúzta, majd elengedte az egyik fémgolyót, az ketyegő hang kíséretében mozgásba hozta a másik tizenegyet, majd vissza. Az aprócska bolygók egy ideig újra meg újra összekoccantak, aztán feladták, és mozdulatlanná válva várták, hogy most már történjen valami más.

Heidi le tudta olvasni a látogatójáról, hogy elégedett az ízlésével, amikor az elsőként nem őt, hanem a szobát mérte fel a tekintetével. Ez imponált a lánynak. Látogatója úgy nézett rá, mintha ő is egy ízléses bútordarab lenne, elismerően gusztálta kosztümnadrágja szabását és a frizuráját.

Ez az ügyfél határozottan különbözött a többitől. Egyfelől szórakoztató volt, másfelől svindler. Az apjának ez nem esett le, de őt könnyen befolyásolja a látszat és saját megérzései. Heidit annál kevésbé. Ő szeretett alaposan utánajárni az ügyfeleknek. Aktuális látogatójáról egy egész mappányi anyagot gyűjtött össze, amely ott hevert előtte az üvegasztalon. A férfi azzal kereste meg a bankot, hogy nyissanak ki egy széfet, amelyhez már nagyon régen nem nyúltak hozzá. Nem volt példa nélküli, hogy egy széf úgy öröklődik a családon belül, hogy generációkon át senki még csak rá sem pillant, de ez a helyzet kifejezetten szokatlan volt. A papírokkal mindent rendben találtak. Heidi szerint pont ez volt a probléma.

Ugyanis ilyen esetekben a papírok egyáltalán nem szoktak rendben lenni. Mindig akad valamilyen gikszer, valami apró probléma, amit a banknak kell elsimítania. De most nem akadt. Minden svájci rendben volt – egészen az eredeti dokumentumokig, amelyek betűről betűre megfeleltek a kissé megváltozott feltételeknek; az ilyesmire akkor volt szükség, amikor azok a jó németek jelentős összegekkel rövidítettek meg másokat. Hacsak a vele szemben ülő jóképű, megnyerő mosolyú fiatalember valahogy nem tudott szót váltani rég halott rokonaival, lehetetlen, hogy minden papírja rendben legyen. Ami pedig azt jelenti, hogy szélhámos.

Egy szélhámos, aki szemtelenül otthon érezte magát; hátradőlve a bőrszékben, keresztbe tett lábbal, kézzel varrt cipőjével ütötte a ritmust a levegőben, és várt a lány döntésére.

Heidi markában volt. Egy egész életre börtönbe dughatta volna. Svindler volt, aki pénzt akart kicsalni az apja bankjából. Na az szép lenne, gondolta Heidi. Közben mosolygott, sőt még fel is kuncogott.

A szélhámos ránézett, ő is mosolygott, együtt nevetett vele. Sőt, még ennél is többet tett – rákacsintott. Tudta, hogy a lány átlát rajta, de nem érdekelte.

Heidi hagyta, hogy a férfi előrehajoljon; az arca tükröződött az üvegasztalon, amikor meggyújtotta a lány cigarettáját. Heidi félresöpörte a haját, ő is előrehajolt, és figyelmesen végignézett ezen az elragadó férfin. Máris volt köztük valamiféle cinkosság. Mint egy belsős poén. Az apja egyvalamit sulykolt belé: hogy nem szabad belegabalyodni az érzelmekbe. Családjuk büszke volt tapintatosságára, dicsőségére és óvatosságára.

Heidi már régóta készült arra, hogy fellázad. Erre itt volt egy férfi, aki ki akarta rabolni az apja bankját. Ő pedig hagyni fogja. Hadd szórakozzon.

– Szóval – kérdezte hűvösen –, mennyi pénzt szeretne ellopni?

A férfi még csak nem is pislogott. – Mindet.

Most mi lesz?, gondolta Harrison Mandel. Miután egy szempillantás alatt zavarba ejtően gazdag lett, elképzelése sem volt arról, mi legyen a következő lépés.

Ahogy az egyre elterjedtebb lett a világban, az ő problémáját is egy számítógép okozta. Harrison ugyanis feltalált egyet. Azaz rátalált Ada Lovelace néhány levelére. Sokan tudják, hogy Byron lánya találta fel az első programozási nyelvet. Sokan azonban nem veszik ezt számításba, és lekicsinylően csak az erőlködéseit díjazzák. Miközben kortársai fűzőben próbáltak táncolni, vagy regényt írtak arról, hogy fűzőben próbálnak táncolni, Ada feltalálta a programozást, természetesen fűzőben. A baj az volt szemtelen kísérletével, hogy az általa kidolgozott nyelv nem igazán működött, amikor egy valódi számítógépen próbálták használni.

Egészen addig, amíg Harrison Mandel rá nem akadt Lovelace levelezésére, amit egy olasz polihisztorral folytatott. Harrison rájött, hogy a levelek egy olyan számítógépről szólnak, amely teljesen más, mint bármely addigi. Harrison úgy találta, a levelezés talán valamiféle játék volt mester és tanítványa között, hogy ugyanazt a találmányt két oldalról is megvizsgálják.

De ez nem számít. Harrisont annyira magával ragadta a felfedezés, hogy leült, és megépítette a levelekben jellemzett számítógépet. Meglepően könnyen ment. Lovelace és olasz levelezőpartnere jegyzeteit könnyebb volt követni, mint a gardróbszekrénye összeszerelési útmutatóját. Mintha kifejezetten ezzel a szándékkal írták volna meg a leveleket.

Betáplálta Lovelace kódját a számítógépbe; arra számított, hogy a gép valószínűleg még értelmezni sem tudja, és ezzel vége is lesz a történetnek. A program azonban működött, méghozzá kiválóan. A gond azzal volt, hogy hogyan tovább.

Az amerikaiak tízezret rendeltek belőle. Az oroszok húszezret. Harrison tiltakozott, hogy csak egy darab létezik. Kitartott az álláspontja mellett, hogy ez a felfedezés az egész világ tulajdona. Amikor visszautasította a kéréseket, az élete furcsa fordulatot vett, mintha egy Stan és Pan-filmmé vált volna. Zongorák zuhantak ki az ablakon, amikor arra járt. Egyes
autók furcsamód nem álltak meg a lámpánál.

Harrison idegességében végül meghozta a legjobb, és minden bizonnyal a legbiztonságosabb döntést: eladta a számítógépet, de egy magánszemélynek. Majd ő alkudozhat az oroszokkal meg az amerikaiakkal. Olyan röhejesen magas volt az ajánlat, hogy rábólintott.

Amikor hirtelen és zavarba ejtő gazdagsága már karnyújtásnyira volt, elkezdte törni a fejét, mire is költse ezt a tömérdek pénzt. Szórakozottan átlapozta az újságot, amikor megakadt a szeme az egyik szalagcímen, amely egy eddig ismeretlen Van Gogh-festmény eladásáról szólt. Ez az a fajta műkincs, amellyel a szemérmetlenül gazdag emberek csereberélnek, hogy meggyőzzék magukat kulturáltságukról. Szemügyre vette a festmény hanyag reprodukcióját a cikk mellett, és az jutott eszébe: – Én is pontosan ennyit fogok érni.

Furcsa érzés volt. Egyfelől az élete ára pontosan megegyezett a világ egyik legértékesebb kincsének árával. Máshonnan nézve az élete ára egy darab kartonpapíréval egyezett meg, amelyet egy eszelős olcsó festékkel összemázolt két macskajaj között.

Le sem tudta venni a szemét a képről. Nem tudta volna megmondani, mit is érez valójában, soha nem hatotta meg a művészet. Néha persze ő is adott ki pénzt, hogy elmenjen múzeumba, és megnézze a kiállításokat, de közben a gondolatait teljesen más dolgok töltötték ki. A mellette álló nő parfümje, hogy a bal lába mindig jobban sajog, mint a jobb, a kávé odaszivárgó illata, azok a nevetséges grimaszok, amelyeket az emberek magukra öltenek, hogy eljátsszák, mennyire magával ragadta őket a művészet. Maguk a képek nem váltottak ki belőle semmilyen reakciót, csak kitöltötték a helyet a falon. Mi hasznuk van? És ha már itt tartunk, neki mi haszna van?

Most, hogy hirtelen és zavarba ejtően gazdag lett, és azon töprengett, hogy mihez kezdjen az életével, Harrison Mandel a művészetről kezdett gondolkozni, arról, hogy eddig mit hagyott ki az életéből. Aztán eszébe jutott valami. Csak van valamilyen hely, ahol tájékozódhat a művészetről.

Nyikolaj torkán már nem ment le több falat. Hiába erőltette a vendéglátója és a pincér is, jóindulatúan elutasította az utolsó sörbetjét, valamint még egy sajttálat.

Személyesen a vendéglátója töltötte újra a borát, és széles mosollyal nyugtázta, milyen elragadtatással kóstolgatja a régi évjáratú italt. A sommelier máris az asztala mellett termett, hogy ajánljon egy pazar desszertbort, de Nyikolaj derűs nevetgélések közepette elhajtotta.

Mindenki úgy találta, remekül döntött. Dicsérték hozzáértő választását az étlapról, majd sajnálkozó kuncogással utaltak rá, mi mindenre nem került sor. Abban mind egyetértettek, hogy még rengeteg idejük van. A Maxim nem megy sehová.

Vendéglátója gondoskodott igencsak tekintélyes számlájáról, aztán kocsit szerzett neki. Lassacskán Nyikolaj is felemelte termetes testét a padról, úgy biccentett a pincéreknek, mintha régi ismerősök lennének, majd az ablakhoz totyogott, hogy még egyszer meglegeltesse szemét a fantasztikus kilátáson.

Aztán a vendéglátója visszatért, kézfogással hitelesítették a megállapodásukat, majd Hermann, a kifogástalan ruhában feszítő sofőr besegítette az autóba. Persze hogy egy Rolls Royce Silver Ghostba, mi másba.

Elhelyezkedett az ülésen, megtámasztotta a fejét a kényelmes támlán, és elkerekedett szemmel figyelte, ahogy a Haussmann által tervezett, kivilágított sugárutak elsuhannak mellette.

Igen, gondolta Kerenszkij professzor, élvezni fogom a párizsi munkát.

Ha nem lett volna az az eset Swansea-ben, most ez az egész nem történik meg.

A Külügyminisztérium ügynökei hátratolhatták a széküket, miután egy pohárral többet ittak a kelleténél, és bánatos arccal mesélhettek az ellenfeleikről Genfben, Monte Carlóban, Tangerben és Berlinben. Varázserejű neveket emlegettek. Olyan helyekről meséltek, amelyek egyet jelentettek a vonzerővel, a stílussal, a romantikával és a tragédiával. A Külügy berkein belül nem nézték ki azt, aki hibázott, ha valami távoli és különleges helyen tette.

Na de Duggan? Az ő bukása Swansea-ben következett be. A csavar a sztoriban annyi, hogy ő maga soha nem járt Swansea-ben. A Külügyminisztérium kasszája viszont ott székelt. Valószínűleg egy parkoló kellős közepén. Már amennyire Duggan képzelőereje engedte, úgy képzelte, Swansea-ben sokat esett.

Forró nyomot követett, amely egy rakodókonténerhez vezetett Gentbe. Tudta, még azelőtt oda kell érnie, hogy a nyom örökre eltűnne. A helyzet sürgőssége helikopterért, magánrepülőért vagy akár légpárnás hajóért kiáltott. De a swansea-i kasszának is megvoltak a maga keretei, és ezek kimerültek egy olcsó hotelben meg egy korai kompjáratban.

Duggannek később az jutott eszébe, hogy bárcsak akár két fonttal többet áldoztak volna rá. Akkor találhatott volna egy olyan szállást, amely nem olyan undorítóan ócska. Kialudhatta volna magát. Minden egyes olcsó hotelhez jár – a vékony párnán és a hiányos ablaküvegen kívül – egy Barry nevű fazon, aki hajnali háromkor esik be, a saját nevét kiabálja, majd bevág néhány ajtót. Ha Barry ötkor állt volna neki az ámokfutásnak, Duggan nem kési le a hajót. Így viszont átaludta az ébresztő csöngését, majd órákon át kószált a kikötőben szerencsétlenül, aztán a Woolworthben egy rövid ideig az volt az érzése, hogy követik, majd beült egy kávézóba, ahol a tea mellé egy zsíros ujjlenyomat is járt a csészére.

Duggan soha nem volt a nagy érzelmek embere, de később, amikor az esti kompon ült, újakkal ismerkedett. Állandó kísérői, Düh és Harag most helyet szorítottak Balsejtelemnek. Folyton felhúzta gyűrött ballonkabátja ujját, és rápillantott órája számlapjára. Az idő egyszerre kétféleképpen telt – csigalassúsággal vánszorgott, miközben csak úgy pörögtek a másodpercek. A Gent felé tartó komp egy vasárnapi vonatpótló busz lendületével szelte a habokat. Mindeközben a távoli kikötőben egy konténert épp ezekben a pillanatokban üríthettek ki.

A konténerben volt a perdöntő, megdönthetetlen bizonyíték, a megérdemelt jutalom az elmúlt tizennyolc hónap fárasztó munkájáért, ami nem vitte közelebb Genfhez, Monte Carlóhoz, Tangerhez vagy Berlinhez. Be kellett küzdenie magát egy aberdeeni aukciós házba, majd ki kellett jutnia, aztán kemény legényekkel pofozkodott egy unalmas norvég városban. Sokszor került bajba, de tudta, hogy így hívhatja fel magára a figyelmet. Mindig azt mondogatta a főnökének, hogy ha be kell sétálni a csapdába, azt az ember tegye vaddisznómódra.

Főnöke ilyenkor mindig komoly arccal bólintott, és megnyugtatta, hogy a szíve ugyan a helyén van, de örülne, ha a józan esze se menne szabadságra.

Gent sötét sziluettje úgy lepte be a horizontot, akár másnaposság az elmét. A nap lenyugodni készült a kikötő nyomasztó épületei mögött. A levegő kezdett lehűlni, és Swansea felől utolérte néhány csepp eső is. Duggant kirázta a hideg, felhajtotta kabátja gallérját, és elindult a kikötő felé. Átsietett a vasládák labirintusán, hasznosítva a fülest, amit abból a rémült szemészből szedett ki. Tényleg csak tegnap történt volna? Ismét az órájára pillantott, majd letörölt a kabátujjáról egy tojásfoltot. Jól van, még időben oda fog érni. Ez a munka mindig az időről szól.

Néhány őr vigyázta a kikötő biztonságát. Még szép. Gyorsan elintézte őket. Talán a banda emberei voltak, talán nem, de egy ilyen nyomorult nap után Duggant nem igazán érdekelte. Nem ért rá kideríteni, és sokkal jobban érezte magát, miután lecsapta őket.

A lakattal sem vacakolt sokat. Mindig volt nála pár szerszám, ami épp olyan hasznos volt a lakatosmunkához, mint a gyanúsítottak kikérdezéséhez. Amikor kinyitotta az ajtót, újabb érzelemmel ismerkedett meg, Zaklatottsággal. Egyáltalán nem tetszett neki.

Ha mellette állt volna a szerencse, és a kemény munka elnyerte volna méltó jutalmát, a konténer minden szükséges bizonyítékot tartalmazott volna. A benne lévő tárgyakat szép lassan hordták ide szerte Európából. Közben emberek haltak meg. Ez a konténer volt a történelem legnagyobb csempészáru-lerakata, és – ha Duggannek igaza volt – még a lekésett komp ellenére is időben ideért. Egy kis szerencsével még akár rajta is kaphatja őket.

Szélesre tárta az ajtót. A konténer üres volt. A padlón viszont egy üres pezsgősüveg állt. Egy üzenetet ragasztottak rá, és ujjlenyomat persze nyilván ezen sem volt. A következőt írták rá: „Sajnáljuk, hogy erről lemaradtál.”

Az idő lustább végén állt egy fülke. Az emberek felváltva nevezték kicsinek és kéknek vagy nagynak és fehérnek, attól függően, ki hogyan nézett rá. Egy ingatlanügynök egyszer megtévesztően tágasnak írta le, majd sírva fakadt. A Centrum IV űrkikötőjének egyik szerelője csak egy pillantást vetett a fülke motorjára, és még évekkel később is a fejét vakarta és nagyokat sóhajtozott. Egy tudós lehetetlennek bélyegezte. Egy filozófus idegesítőnek nevezte. Dzsingisz kán egy hadsereggel rontott neki, nem sok sikerrel. Az unokája megnyerte ostáblán. A doboz aztán átrepült egy fekete lyukon, és különböző buszmegállóknak ütközött neki, most azonban csak tétlenül várt.

Volt benne egy álló, bonyolult hatszögű gomba, amelyen számolás és gondolkodás randevúzott egy rakás kacska kapcsolónak és néhány nagy, menő piros gombnak köszönhetően. Egy villáskulcsot tartó kéz emelkedett ki a gomba alól. Hanyagul félredobta a szerszámot, aztán sietősen végigtapogatózott néhány számlap mellett (mindegyiken a „Zéró” vagy a „Veszély!” felirat olvasható), elidőzött pár kapcsolónál, majd megállapodott a legizgalmasabb és legpirosabb gombon. A kéz ökölbe szorult, és lelkesen megnyomta a gombot, mintha csak valami vásári játék lenne.

Sok tekintetben az is volt. A Véletlengenerátor lényegében az univerzum történetének legfontosabb félkarú rablója. Egyetlen gombnyomás kilőtte a kis kék, nagy fehér dobozt valahová és valamikorra a világegyetembe, teljesen véletlenszerűen, egyáltalán nem törődve az ezt kísérő, elkerülhetetlen káosszal.

A doboz egyetlen pillanatig mozdulatlanul függött térben és időben, az itt és most között. Aztán, diadalittasan nevetve az összeomló dimenziók és az elemeikre hulló törvényszerűségek láttán, tovapiruettezett.

A TARDIS útnak indult.

Második fejezet

HÁT NEM GYÖNYÖRŰ?

– Gyönyörű, nem igaz?

Harrison Mandel öntudatlanul is bólintott a mondat hallatán. Épp egy városnéző csoporthoz akart csatlakozni, amelynek tagjai egymásra licitáltak a felsőfokú melléknevek használatában (különösen az amerikaiak). Arra gondolt, ez az Eiffel-
torony tényleg baromi magas.

Az út a zötykölődő, zsúfolt liftben pont olyan rémes volt, mint egy francia dohánytól és dízeltől bűzölgő óriáskeréken ülni. A torony fenyegetően stabil, és remekül illusztrálja a franciák makacsságát. Nagy sietségben húzták fel az 1889-es világkiállításra, és azóta is pompásan érzi magát. Túlélt két világháborút, és jó pár levélíró hadjáratot. A vas cikkcakkos vonala a párizsi látkép sajátja, és olyan benyomást – tényleg nem többet, csak benyomást – kelt az emberben, mintha bármelyik pillanatban felkaphatná tömpe lábát, és eltrappolhatna, hogy ezután Brugge városát ékesítse.

A toronyról tökéletes kilátás nyílik Párizsra, a rendezett sugárutakra, a paloták és a terek összevisszaságára, sőt még a kiábrándítóan érdektelen külvárosi részeken is végig lehet pásztázni, ami – hallgatólagos beleegyezéssel – hidegen hagyja a turistákat. Az egyetlen dolog, ami nem látszik az Eiffel-toronyból, az maga az Eiffel-torony, ami azért egy kicsit kár. Ha van olyan épület, amit arra terveztek, hogy a magasból is vessenek rá egy pillantást, akkor az Eiffel-torony az. A legtöbb, amit tehet az ember, az, hogy kicsit megszédülve lenéz a torony lábára, majd vesz egy képeslapot.

Harrison egy tátott szájjal bámuló csoport mellett állt. Az olaszok rettentően izgatottak voltak, egy japán pár kicsit hátrébb állt, hogy lőhessenek pár képet, a kanadaiak pedig azt találták mondani, hogy nekik is van egy tornyuk, amelyik még magasabb, de ez senkit sem érdekelt. Harrison lemaradt, és Elenára pillantott. Egy partin botlott a lányba (amióta meggazdagodott, mintha állandóan partikra járt volna), aki azonnal kiszúrta, Harrison milyen szánalmas. Elena megtestesítette mindazt, ami ő nem volt. Magabiztos volt, elbűvölő és túláradó. A lány átölelte, majd megjegyezte, hogy sajnálja, amiért ilyen lehangolt. Ez azért meglepte Harrisont. Azt hitte, annyira azért nem nézhet ki rosszul. – Ő az egyik legjobb barátom – mutatta be Elena két bankárnak és egy aszpidisztrának. – Szegénykémet fel kéne vidítani.

Aztán Harrison legnagyobb döbbenetére Párizs következett. Ő igazából nem az egyik legjobb barátjaként gondolt Elenára. Mindig is nagyon kedves volt, a maga ölelkezős és a szobában is sálat viselős módján, de nem igazán hitte, hogy a lány valaha is komolyabban gondolt volna rá. Elena gyönyörű volt, heves és izgalmas. Harrison inkább egy írásjelre hasonlított, arra a fajtára, amelyhez felesleges hozzáfűzni bármit is.

– Látogass meg Párizsban, drágám – javasolta Elena –, és megmutatom, milyen a nagybetűs élet. – Harrison remélte, nagyon remélte, hogy az ajánlatnak semmi köze a pénzéhez. Lehet, hogy a lány házasságban reménykedik? Idegesen fel is hozta a témát első közös vacsorájukon, mire Elena egy pillanatig csalódottan és dühösen nézett rá. Aztán átnyúlt az asztal felett, és az orrára koppintott. (Elena olyan lány volt, aki mások orrára szokott koppintani, függetlenül attól, van-e köztük néhány borospohár.) – Harrison, rengeteg pénzed van, de nincs benned semmi izgalmas. Rien.{2} Miért menjek hozzá valakihez, aki mellett unatkoznék? – Harrison egyszerre könnyebbült meg és csalódott egy kicsit, de ekkor a lányból kiszakadt az a fajta kacagás, amely biztosította róla, hogy minden rendben lesz.

Végighajóztak a Szajnán, egyik víz áztatta boltívtől a másikig, és Harrison arra vetemedett, hogy megjegyezze, milyen mennyeien érzi magát. Elena ismét az orrára koppintott. – Ezt nem gondolod komolyan. Bien sûr,{3} hogy nagyon jól érzed magad. Ez kedves. De nem… – Megtorpant, keze a megfelelő kifejezés után kutatott a langyos esti levegőben. – Nem vagy igazán elragadtatva. Az alku arról szólt, hogy körbevezetlek Párizsban, amíg meg nem látsz valamit, amit igazán gyönyörűnek találsz. Non?

Most pedig itt állt, az Eiffel-torony tetején. Odalent meglátta Elenát, aki egy könyvet bújva várt rá. Nem volt hajlandó feljönni vele, mert bár a párizsiak imádják a tornyukat, ténylegesen felmenni rá azért egy kicsit gauche{4} lenne. Harrison arra gondolt, a lány biztosan csalódna benne, amiért ő elbűvölőnek találta az Eiffel-tornyot.

Rálesett a mellette álló párra, akik látványosan szerelmesek voltak, ha nem is egymásba, de az életbe biztosan. Úgy vigyorogtak, akár a kisiskolások. Ami azt illeti, a lány úgy is öltözött, mint egy kisiskolás: rövid, tengerészkék szoknyát viselt egy piros szalaggal megkötött selyemblúzzal, aranyszínű haján pedig – a tincsei feltűnően jó viszonyt ápoltak a szellővel – szalmakalap csücsült.

A férfi tipikusan olyasvalaki volt, akivel csak Párizsban lehet találkozni. Kabátjánál már csak a sálja volt hosszabb, haja pedig göndör fürtökben övezte az arcát. Az embernek az volt a benyomása, hogy a férfit úgy kötötték fonalakból. Kivéve a fogait. Majdnem a teljes fogsorát lehetett látni, mert állandóan nevetgélt.

Bárcsak ő lehetnék, gondolta Harrison.

– Gyönyörű, nem igaz? – kérdezte a Doktor, remélve, hogy Romana válaszol valamit.

A Doktor sok időt töltött azzal, hogy Romanából valamiféle érzelmet csikarjon ki. Néha még K-9, a Doktor robotkutyája is lelkesebb volt a lánynál. Romana – csakúgy, mint a Doktor – időlord volt a Gallifrey nevű bolygóról. A Doktor már rég otthagyta a fennkölt kupolák és a néma kerengők világát, elmenekült a világegyetembe, útközben pedig, ha már arra járt, megmentette a nagy részét. Romana viszonylag újonnan csatlakozott hozzá (néhány hete vagy néhány éve?). Alig múlt 125 éves, amikor befejezte az akadémiát, és még mindig rengeteg mindent el kell felejtenie.

Kezdetben a Doktor tartott tőle, hogy Romana nem is élvezi a közös utazást. A lány néha egyenesen küldetésként utalt a kirándulásaikra, amitől kirázta a hideg. – Romana – jegyezte meg ilyenkor –, túl sok ember veszi komolyan a világegyetemet. Maga ne tegye. – A lány pedig bólintott, nagyon is komolyan.

Romana továbbra is elkísérte a Doktort, aki egyre kevésbé bízott abban, hogy a lány valamennyire is élvezi az utazást. Általában amikor az útitársai már nem érezték jól magukat a társaságában, azt elég őszintén kinyilvánították. Legtöbbször megházasodtak, vagy – ami szintén megtörtént már egyszer – leléptek egy szuperszámítógéppel vívott kifejezetten izgalmas ütközet kellős közepén. De a rettenetesen komoly, rettenetesen hatékony, ugyanakkor kissé frusztráló Romana kitartott mellette.

Aztán egy nap, csak hogy ellentmondjon a Doktornak, a lány csak úgy viccből regenerálódott. A Doktor már számtalanszor megtette ezt különböző okok miatt (tartott is tőle, hogy egy nap találkozik valakivel, aki fel tudja sorolni az összes arcát), de egyszer sem jutott eszébe csak úgy testet váltani. Ez komolyan elkápráztatta. Az egy dolog, hogy valaki megújítja a testét halálos veszély idején, de az teljesen más, ha valaki egy kisebb ruhaméret miatt teszi ezt. A pándimenzionális kivagyiság versenyében, úgy néz ki, Romana győzött.

És ami még rosszabb, hogy olyan könnyedén regenerálódott. Amikor a Doktor esett át a folyamaton, az közel olyan volt, mint a másnaposság. Napokig csak sajnáltatta magát (megjegyezni: legközelebb ki kell próbálnia a baconosszendvics-kúrát), míg Romanának épphogy csak megremegett a válla, aztán eltrappolt, és tovább harcolt a dalekok ellen.

Ez volt a baj ezzel az új Romanával. Ráadásul a ruhái is csodálatosak voltak. Hirtelen, számtalan életében először, a Doktor attól tartott, hogy nem ő a menő a csapatban.

Ezért reménykedett, hogy valami lélegzetelállító helyen fognak landolni. Enyhe bizsergést érzett, amikor a Véletlengenerátor épp Párizst szúrta ki. Még soha nem hagyta cserben.

– Szerintem gyönyörű – ismételte a Doktor reménykedve.

Romana körülnézett, és bólintott. A Doktor szívét újabb szikla húzta le a csizmája felé.

– Nem olyan, mint amilyennek leírta – jegyezte meg végül Romana, egy feltehetően udvarias mosoly kíséretében.

– Nem? – mondta a Doktor óvatosan. A TARDIS ott állt a sarkon, kis szerencsével már tíz perc múlva úton lehetnek egy másik bolygó felé. Ennyi volt. Nem jött össze, majd ráfogja a sodródáskompenzátorra, aztán próbálkozik még egyszer. Párizs. Rossz ötlet.

Romana ismét körülnézett, beleszimatolt a levegőbe, óvatos mosolya kiszélesedett. – Nem, sokkal jobb!

Micsoda megkönnyebbülés.

– Párizs az egyetlen hely az egész univerzumban, ahol igazán el lehet lazulni – mondta a Doktor igazán ellazulva.

– Ez csodálatos! – Romana ismét mélyen beszívta a levegőt. Kipufogógáz, fafüst, esős járdák, sőt, parázson sülő hús és zöldség. Romana kifújta a levegőt. – Micsoda buké!

A Doktor egész belemelegedett a témába.

– Párizsnak van kultúrája, élete…

– Bukéja? – vetette fel Romana segítőkészen.

– Saját lelke van, amit meg kell ízlelni. Mint egy jó bornak, Párizsnak is van…

– Bukéja?

– Bukéja. – Miután a Doktor hosszas keresgélés után sem akadt jobb szóra, kölcsönvette Romana javaslatát. – Buké – mondta határozottan. – Pontosan. Mint egy jó bornak. – Nem tudta megállni, hogy ne adjon egy jól bejáratott tanácsot, mint egyik utazó a másiknak. – Persze jó évjáratot kell választani.

– Melyik évben járunk? – kérdezte Romana, miután egy gyanú fogalmazódott meg benne. – Elfelejtettem megnézni.

– Ó, igen… – A Doktor, hogy leplezze zavarát, egy sirályt követett a tekintetével. – 1979-ben vagyunk. Ez az év, mondhatni, inkább egy kannásbor. A Véletlengenerátor hasznos kis szerkezet, de híján van a józan ítélőképességnek. – Egy pillanatra elmerült a francia forradalomról és XII. Robot Napóleonról őrzött emlékeiben. Aztán szívélyes vigyor ült ki az arcára. – Kortyoljunk bele, aztán meglátjuk.

– Örömmel.

Romana hátat fordított a kilátásnak, és – részben megkönnyebbülésből – elmosolyodott. A Doktor elképzelése a „jó évjáratról” egyet jelentett az idegenek inváziójával, vérfürdőkkel és valamilyen lenyűgöző épület felrobbanásával. Most az egyszer meglenne e nélkül is. Most az egyszer jó lenne földet érni valahol, ahol csak úgy jól érezhetik magukat. Ezt hogyan is hívják az emberek? Szabadság. Igen, ez az.

– Lifttel menjünk vagy repüljünk?

A Doktor megnyálazta az ujját, majd feltartotta, hogy ellenőrizze a szél sebességét. Már jó ideje nem csinált ilyet, de hát… Végignézett a turistákon, akik körülöttük álltak a teraszon, a fényképező japánokon, a csacsogó olaszokon, a kissé borongós angolokon. Igen, ez biztos feldobná. – Nem kéne feltűnősködnünk – figyelmeztette Romanát.

– Rendben – bólintott Romana. – Akkor repüljünk.