részlet

Budapest, 2023

A fordítás alapjául szolgáló mű:
Emma Straub: This Time Tomorrow

Copyright © 2022 by Emma Straub
All rights reserved.

borítóterv © Penguin Random House

Hungarian translation © Szabó Olimpia, 2023
© XXI. Század Kiadó, 2023

ISBN 978 963 568 342 0

21. Század Kiadó – XXI. Század Kiadó Kft., Budapest
Felelős kiadó Bárdos András és Rényi Ádám

Kiadványfelelős Kovács-Rényi Anna
Szerkesztette Laik Eszter
Előkészítés Tóth Andrea
Korrektúra Bérci Ágnes
Elektronikus változat Ambrose Montanus

Putney Tyson Ridge-nek

Csak amikor elkészült egy történettel, megoldott minden sorsot, elvarrt minden szálat – így az elbeszélés legalább e tekintetben hasonlított a világ összes többi befejezett történetére –, csak akkor érezte immár sérthetetlennek magát, csak akkor lyukasztotta ki a lapok szélét, hogy zsinórral összefűzze a fejezeteket, aztán borítót festett vagy rajzolt hozzá, majd megmutatta a kész művet anyjának, esetleg – ha otthon volt – apjának.

Ian McEwan: Vágy és vezeklés

(Lukács Laura fordítása)

•••

Holnap ilyenkor

Hol leszünk?

The Kinks

•••

Viszlát a jövőben!

Leonard Stern:
Az idő vándorai

Első rész

1

A kórházban, akárcsak egy Las Vegas-i kaszinóban, az idő nem létezett, sehol sem voltak órák, és a látogatás teljes tartama alatt kíméletlen neonfény ragyogott. Alice egyszer megkérdezte, lekapcsolják-e éjszakára a lámpákat, de az ápolónő vagy nem hallotta, vagy viccnek hitte, mindenesetre nem válaszolt, így Alice nem tudta meg. Az apja, Leonard Stern továbbra is a szoba közepére tolt ágyában feküdt, és Alice a számát sem tudta, hány vezeték, zsinór, zacskó és gép van rákötve, de mivel az apja egy hete alig beszélt, tőle sem tudhatta meg még akkor sem, ha esetleg újra kinyitja a szemét. Érzékeli vajon a különbséget? Alice-nek eszébe jutott, hogy tinédzserkorában feküdt a füvön a Central Parkban, és élvezte a nap melegét csukott szemhéján. A barátnőivel elnyúltak a gyűrött takarókon, és várták, hogy az ifjabb JFK véletlenül eltalálja őket egy frizbivel. De ezek a fények nem olyanok voltak, mint a napsütés. Ezek túl erősnek, túl hidegnek hatottak.

Alice szombaton és vasárnap tudott bejönni, és kedd meg csütörtök délután, amikor elég korán végzett a munkahelyén ahhoz, hogy még a látogatási idő vége előtt ideérjen metróval a kórházba. Brooklyni lakásától egy óra volt az út ajtótól ajtóig, Borough Halltól a 2-essel és 3-assal a Kilencvenhatodik utcáig, és onnan a helyiérdekűvel a Százhatvannyolcadik utcáig, a munkahelyéről viszont fél óra alatt megjárta a C-vel, amely a Nyolcvanhatodiktól a Central Park Westig vitte.

A nyár folyamán majdnem mindennap eljött, de a tanítás kezdete óta hét közben legfeljebb egy-két alkalom fért bele. Mintha évtizedek teltek volna el azóta, hogy az apja még önmaga volt, amikor többé-kevésbé úgy nézett ki, amilyennek Alice egész életében látta, szarkasztikus mosolyával, a még inkább barna, mint ősz szakállával, pedig voltaképpen csak egy hónapja került be. Akkor még a kórház egy másik emeletén feküdt, egy olyan szobában, amely inkább dísztelen hotelszobának hatott, semmint kórteremnek, a falán a Mars fényképével, amelyet az apja a New York Timesból tépett ki, és fölragasztotta ezeréves, legendás macskája, Ursula fotójával együtt. Alice eltűnődött, vajon leszedte-e és a többi holmijához tette-e őket valaki – bent volt a tárcája, a telefonja, az a ruházat, amelyben felvették, a magával hozott papírfedelű könyvek –, vagy kidobták valamelyik lábbal nyitható szemetesbe, amelyek a steril folyosón a falnál sorakoztak.

Ha megkérdezték tőle, hogy van az apja – Emily, akivel közös asztalnál dolgoztak a felvételi irodán; vagy Sam, a legjobb barátnője a gimnáziumból, akinek volt három gyereke, férje, háza Montclairben, és egy gardróbnyi magas sarkú cipője, amelyeket a munkahelyén, egy félelmetes ügyvédi irodában viselt; vagy a barátja, Matt –, Alice örült volna, ha egyszerű választ adhat. Minél több idő telt el, annál inkább kiüresedett a kérdés, mint amikor az ember odavet egy Hogy vagy?-ot egy ismerősnek, aki szembejön vele a járdán, aztán már megy is tovább. Nem volt daganat, amit ki lehetett volna operálni, nem kellett megküzdeni kórokozókkal. Egyszerűen úgy állt a helyzet, hogy Leonard több szerve is lassan felmondta a szolgálatot: a szíve, a veséje, a mája. Alice most már értette, amit korábban soha, hogy a test egy Rube Goldberg-gép, és amikor kidől a sorból egy dominó, vagy beragad egy kallantyú, akkor az egész rendszer leáll. Amikor az orvosok benéztek hozzá az intenzív osztályra, csak azt ismételgették, hogy elégtelen működés. Mind arra vártak, hogy az apja meghaljon, ami bekövetkezhetett napok, hetek vagy hónapok múlva, senki sem tudta pontosan megmondani. Egyebek mellett az volt az egészben a legrosszabb, hogy az orvosok majdnem mindig csak találgattak. Nagy tudásúak voltak, és a találgatásaikat alátámasztották a vizsgálatok és az évek során megszerzett tapasztalataik, de akkor is csak találgattak.

Alice egész életében azt hitte, hogy a halál egyetlen pillanat, amikor megáll a szív, nincs több lélegzetvétel, de már tudta, hogy sokkal inkább a szüléshez hasonlít a kilenc hónapnyi rákészüléssel. Az apja előrehaladott terhes volt a halállal, és nem volt mit tenni, várni kellett – Leonard orvosainak és ápolóinak, Alice anyjának Kaliforniában és Leonard barátainak, szomszédjainak, és legfőképpen nekik, kettejüknek. Ez csak egyféleképpen végződhetett, és csak egyszer. Nem számít, hányszor kerül az ember viharba egy repülőgéppel, hányszor szenved autóbalesetet, hányszor lép föl az utolsó pillanatban az úttestről a járdára, nem számít, hányszor esik el, és mégsem töri ki a nyakát. A többséggel ez történik – eltart egy ideig a haldoklásuk. Csupán az benne a meglepetés, hogy mikor történik meg, melyik lesz az a konkrét nap, és aztán az összes azután következő nap, amikor nem csúszott meg a sziklán, vagy nem támasztott ki a kezével a talajon. Alice ezt mind tudta, és néha meg is békélt vele, hogy ez a világ rendje, máskor viszont annyira lesújtotta a bánat, hogy nem tudta nyitva tartani a szemét. Az apja még csak hetvenhárom éves volt. Alice egy hét múlva tölti be a negyvenet. Mérhetetlenül idősebbnek fogja magát érezni az apja halála után.

Ismert már néhány ápolót a negyedikről és a hatodikról – Esmeraldát, akinek az apját szintén Leonardnek hívták; Iffie-t, aki viccesnek találta Leonard megjegyzését, hogy a kórházi ebédben az alma háromféleképpen jelenik meg: almalé, almaszósz vagy egész alma formájában; George-ot, aki minden erőfeszítés nélkül emelte föl Leonardöt. Amikor felismert valakit, aki egy korábbi szakaszban ápolta az apját, mintha egy előző életéből bukkant volna föl az illető. A recepcióspultnál dolgozó három férfi volt a fix pont, mert barátságosan viselkedtek, emlékeztek az Alice-hez hasonlóan rendszeresen megjelenő hozzátartozók nevére, mert tudták, mit jelent ez. London, egy középkorú fekete férfi volt a vezetőjük, akinek egy kis rés volt az első két foga között, a memóriája pedig, mint egy elefánté. Emlékezett Alice nevére, az apja nevére, az apja foglalkozására, mindenre. Csak látszólag végzett könnyű munkát – nem pusztán azokra mosolygott, akik a szülészetre tartottak luficsokrokkal. Nem, az Alice-hez hasonló látogatók is folyamatosan érkeztek, és aztán már nem volt miért jönniük, csak egy hosszú listájuk maradt felhívandó telefonszámokkal és intéznivalókkal.

Alice kivette a táskájából a telefonját, hogy megnézze, hány óra. A látogatási idő a végéhez közeledett.

– Apu – szólalt meg.

Az apja nem mozdult, de megrebbent a szemhája. Alice felállt, kezét az apjáéra tette. Vékony és véraláfutásos volt – vérhígítókat adtak neki, nehogy sztrókot kapjon, ezért valahányszor az ápolók vagy orvosok újabb tűt döftek belé, apró lila virág nyílt ki rajta. Csukva maradt a szeme. Időnként felemelkedett valamelyik szemhéja, és körbeforgott a szemgolyó, de nem fókuszált, nem látta a lányát. Legalábbis nem valószínű. Amikor Alice-nek sikerült elérnie az anyját telefonon, Serena azt mondta, a hallás az utolsó, amely megszűnik működni, ezért Alice mindig beszélt az apjához, bár abban nem lehetett biztos, hogy eljutnak hozzá a szavai. De legalább ő hallotta. Serena azt is mondta, hogy Leonardnek el kell szakadnia az egójától, mert amíg nem szakad el tőle, addig a porhüvelyéhez lesz láncolva, és nem segítenek rajta a kristályok. Alice nem mindig bírta végighallgatni az anyját.

– Kedden megint jövök. Szeretlek. – Megérintette az apja karját. Alice-t most már nem feszélyezte a szeretete kinyilvánítása. Korábban, mielőtt az apja kórházba került, sosem mondta neki, hogy szereti. Talán egyszer, a gimnáziumban, amikor egy rakás szerencsétlenségnek érezte magát, és azért veszekedtek, mert Alice később ment haza a megengedettnél, de akkor ez üvöltve hangzott el mindkét fél részéről Alice szobájának ajtaján keresztül. Most viszont minden alkalommal elmondta, amikor bejött, és közben az apjára nézett. Válaszul sípolt egyet valamelyik gép Leonard mögött. Az ügyeletes ápolónő, aki rasztahaját a sok kis Snoopyt ábrázoló fehér sapkája alá gyömöszölte, kifelé menet odabiccentett Alice-nek.

– Szia, apu – mondta Alice. Úgy érezte magát, mintha rácsapná az apjára a telefont, vagy elkapcsolná a tévét.

2

Alice minden látogatás után sms-t küldött az anyjának. Apu jól van. Nincs változás, ez biztató? Serena egy piros szíves és egy szivárványos emojival válaszolt, jelezve, hogy olvasta az üzenetet, és nincs hozzáfűznivalója, nincsenek kérdései. Alice nem tartotta tisztességesnek, hogy csak azért tolja el magától a felelősséget, mert már nem házasok, noha a válás természetesen pontosan erre jogosította föl. És sokkal több ideje éltek már külön, mint amennyit házasokként – majdnem háromszor annyit, számolta ki Alice. Ő hatéves volt, amikor az anyja egy reggel közölte velük, hogy meglátogatta az önmagát megvalósított, jövőbeni tudata, vagy maga Gaia, Serena ebben nem volt biztos, abban viszont igen, hogy csatlakoznia kell egy sivatagi gyógyító közösséghez, amelyet egy Demetrious nevű férfi vezetett. A bíró elmondta nekik, mennyire ritka, hogy az apa kapjon kizárólagos szülői felügyeleti jogot, de ezt az esetet még ő sem vitathatta. Serena kedves volt, amikor beszéltek, Alice mégsem vágyott rá soha, hogy újra együtt legyenek a szülei. Ha Leonard újra megnősült volna, most valaki más fogná a kezét, és más faggatná az ápolókat, de nem nősült újra, maradt tehát Alice. Ilyen esetekben kiváló megoldás lenne a többnejűség vagy egy rakás testvér, Leonardnek azonban csupán egy felesége és egy lánya volt, tehát megint csak Alice maradt.

Lement a lépcsőn a metróhoz, és amikor az 1-es befutott, nem vett elő könyvet, és még csak nem is színlelte, hogy olvas, hanem fejét a karcos, szutykos ablaknak támasztva minden további nélkül elaludt.

3

Alice és Matt azért nem költöztek össze, mert mindig úgy gondolták, hogy a két lakás a nagy trükk, az igazán forradalmi módja az elkötelezett kapcsolat fenntartásának, ha valaki megengedheti magának. Alice az egyetem óta egyedül élt, és hogy egy másik felnőttel minden egyes nap ténylegesen osztozzon a téren – a konyhán, a vécén meg a többin –, azt az elköteleződés olyan szintjének érezte, amelyre ő nem vágyott. Olvasott egyszer egy párról a New York Times Modern szerelem rovatában, amelynek tagjai ugyanabban a házban tartottak fenn két lakást, és ez lett álmai netovábbja. Alice huszonöt éves kora óta lakott ugyanabban a stúdiólakásban, jól elnyújtotta ugyanis a művészeti tanulmányait, és akkor fejezte be végre az egyetemet. Kertkapcsolatos lakás volt egy barna téglás házban a Cheever Place-en, egy kis utcában a Cobble Hillen, ahol állandóan hallani lehetett a Brooklyn–Queens-i belső autópálya forgalmának zaját, ami úgy szenderítette esténként álomba Alice-t, mint az óceán. Mivel olyan régóta ott élt, kevesebb lakbért fizetett, mint azok a huszonöt éves ismerősei, akik szintén Bushwickben laktak.

Hihetetlen, de Matt Manhattanben, az Upper West Side-on lakott, ahol Alice felnőtt és most dolgozott. Amikor az első vacsorájuk alkalmával Matt elmondta neki, hol lakik, Alice azt hitte, viccel. Abszurdnak tűnt, hogy valaki Alice korában – illetve öt évvel fiatalabban – manhattani lakást engedhet meg magának, bár Alice már régóta tudta, hogy nincs közvetlen összefüggés az ember fizetése és aközött, hol engedhet meg magának lakást, főleg Manhattanben. Matt a Columbus Circle közelében az egyik csillogó, új házban lakott, ahol portaszolgálat működött, és a kézbesítőhelyiségben, ahol a futárok letehették a rendeléseket, volt egy különleges hűtött részleg a FreshDirect ételei számára. Matt a tizennyolcadik emeleti lakásából ellátott egészen New Jersey-be. Amikor Alice kinézett saját lakása ablakán, egy tűzcsapot látott, és a járókelőket deréktól lefelé.

Alice-nek volt ugyan kulcsa Matt lakásához, mégis mindig bejelentkezett a portán, ahogy kell, mielőtt a lifthez ment. Ez nagyban hasonlított ahhoz, amikor a kórház recepcióján adta meg a nevét. Aznap egy borotvált fejű, idősebb férfi teljesített szolgálatot, aki mindig rákacsintott Alice-re, és most egyszerűen a lift felé mutatott, Alice pedig bólintott. Szabad utat kapott.

A fényes márványcsarnokon túl egy nő várakozott a liftre két kicsi gyerekkel. Alice rögtön felismerte, de cipzárat tett a szájára, és igyekezett láthatatlanná válni. A gyerekek, két hirtelenszőke fiúcska, talán négy- és nyolcévesek, az anyjuk körül szaladgáltak, és teniszütőkkel próbálták fejbe csapni egymást. Amikor megérkezett végre a lift, a gyerekek berohantak, és az anyjuk is belépett utánuk. Vékony bokája volt, és zokni nélkül hordta a papucscipőjét. Amikor az ajtó felé fordult, felpillantott, és észrevette Alice-t, aki a gombok mellett surrant be, és meghúzta magát a sarokban.

– Á, üdvözlöm! – köszönt rá az anya. Csinos szőke nő volt, napbarnított, azzal a fajta barnasággal, amilyenre tenisz- és golfpályákon fokozatosan tehet szert az ember. Alice találkozott már vele, amikor a nő – talán Katherine? – az idősebbik fiút hozta be a Belvedere Iskolába.

– Jó napot! – mondta Alice. – Hogy vannak? Sziasztok, fiúk. – A gyerekek már nem ütlegelték egymást a teniszütővel, most egymás sípcsontját rugdosták. Játékból.

A nő hátratolta a haját. Katherine Miller, Alice-nek most beugrott, a fiúkat pedig Henriknek és Zane-nek hívták.

– Ó, remekül. Tudja, örülünk, hogy megint iskola van. Az egész nyarat Connecticutban töltöttük, és nagyon hiányoztak már nekik a barátaik.

– Utálom az iskolát – jelentette ki Henrik, az idősebb fiú. Katherine megfogta a vállát, és magához szorította.

– Nem gondolja komolyan – mondta.

– De igen! Utálom az iskolát!

– Utálom az iskolát! – ismételte Zane háromszor hangosabban, mint ahogyan egy liftben indokolt lett volna. Katherine céklavörös lett szégyenében. Pittyent a lift, ő pedig kituszkolta a fiúkat. A kisebbik ezen az őszön fog óvodába jelentkezni, vagyis Katherine nemsokára újra felkeresi Alice irodáját. Számos érzelem tükröződött Katherine arcán, de Alice udvariasan egyikről sem vett tudomást.

– Minden jót! – kiáltotta vissza éneklő hangon a nő. Becsukódott a liftajtó, és Alice hallotta, ahogy suttogva kiabál a gyerekeivel, ahogy elindultak a folyosón.

New York Cityben sokféle gazdag ember élt. Alice a szakértőjükké vált, de nem azért, mert annyira kíváncsi volt rájuk, hanem mert mintha kétnyelvűként nőtt volna föl, és az egyik nyelv a pénz volt. Az aranyszabály szerint minél kevesebbet lehetett tudni arról, honnan származik valaki pénze, annál gazdagabb volt az illető. Ha mindkét szülő művész vagy író volt, esetleg nem végeztek semmilyen néven nevezhető munkát, és bármikor hozni-vinni tudták a gyerekeket, akkor sejteni lehetett, hogy a vagyonuk valamilyen óriási forrásból táplálkozik, egy jéghegy néhány elolvadt csöppje. Sok láthatatlan szülő is akadt, anyák és apák egyaránt, akik folyamatosan dolgoztak, és ha fel is tűntek az iskolában vagy a játszótéren, állandóan telefonhívásokat intéztek, ujjukat a másik fülükbe dugva, hogy eltompítsák a való világ zaját. Ezek a családok segítséget fogadtak. A gazdagságukat szégyellő családok az au pair kifejezést használták, a gazdagságukat nem szégyellők házvezetőnőnek nevezték. A gyerekek nem mindig értették ugyan a helyzetet, de nekik is volt szemük és fülük, meg szüleik, akik kibeszélték a többieket, amíg a gyerekeik játszottak.

Alice családja viszonylag egyszerűen gazdagodott meg. Még gyerek volt, amikor Leonard Idővándorok címmel regényt írt két időutazó fiútestvérről. A könyv több millió példányban kelt el, és még tévéfilmsorozatot is forgattak belőle, amit 1989 és 1995 között hetente kétszer mindenki megnézett – vagy szándékosan, vagy csak mert nem volt kedve csatornát váltani. Ezért járhatott Alice ötödikes kora óta a Belvedere-be, New York egyik legrangosabb magániskolájába. Az „egyenruhás szőke gyerekek”-től a „nincsenek osztályok, a tanárokat tegezzük”-ig terjedő skálán a Belvedere nagyjából középen helyezkedett el. A fehér angolszász protestánsok ízlésének túl sok zsidó járt oda, a marxisták a túl sok kényelmes hagyománya miatt nem szerették.

Ha bízni lehetett a vonatkozó szakirodalomban, New York City magániskolái nem sokban különböztek egymástól – magas követelményeket állítottak, gazdagították az elmét, és minden tekintetben szuperlatívuszokban lehetett beszélni róluk –, és mindez csakugyan így volt, Alice azonban a különbségekkel is tisztában volt. Az egyikbe az étkezési zavaros túlteljesítők jártak, a másikba a gazdag szülők drogos gyerekei. Volt iskola sportolóknak és apró Brooks Brothers-manökeneknek, akikből majd vezérigazgatók lesznek; egészséges személyiségű átlaggyerekeknek, akik majd ügyvédként folytatják; művészkedő csodabogaraknak és a szüleiknek, akik a gyerekeikből is művészkedő csodabogarakat akartak faragni. A Belvedere-t az 1970-es években alapították az Upper West Side-on, vagyis szocialisták és hippik jártak oda, ám most, ötven év múltán az anyukák Teslával érkeztek a gyerekekért, akik mind ADHD-gyógyszereket szedtek. Semmi sem örök, de akkor is ez volt Alice imádott iskolája.

Igazából csak felnőtt korában értette meg, milyen kategóriákba sorolhatók az egyes családok: vannak a kidolgozott karú szőkék, akiknek igazi, jól feltöltött bárszekrényük van; a televízióban szereplő színészek, akiknek Los Angelesben is van egy házuk arra az esetre, ha megfordulna a szerencséjük; az értelmiségiek, regényírók és hasonlók, akik homályos pénzalapokból élnek, és nagyobb a házuk, mint amekkorát megérdemelnének; és a pénzpiaci ügyeskedők a makulátlan konyhapultjukkal meg az üres, beépített könyvespolcaikkal. Az ő családnevük a történelemkönyvekben szerepelt, dolgozni nem kényszerültek, lakberendezéssel vagy adománygyűjtéssel foglalták el magukat. A gazdagok között akadtak kiváló emberek – kiválóan kevertek martinit, kiválóan pletykáltak, kiválóan panaszolták el a gondjaikat, mert ugyan ki haragudott volna meg rájuk: mindegyik tagja volt valamelyik kulturális intézmény bizottságának. És ezek a típusok szinte mindig a másik típusból választottak maguknak párt, így megjátszhatták, hogy a körükön kívül házasodtak. Komikus volt, milyen torzításokra képesek a gazdagok, hogy ne szúrjanak annyira szemet a kiváltságaik. Mindez Alice-re is vonatkozott.

Alice mindegyikükkel találkozott a Belvedere Iskola felvételi irodájában, ahol ő, a gyermektelen nő a festészet főszakjával és bábszínész minorjával dönti majd el, hogy a szemük fénye felvételt nyerhet-e vagy sem. A gazdagok sokfélék voltak, de mind az általuk kiválasztott tanintézménybe akarták járatni a gyerekeiket, mert azok életét vasúti sínként látták, amely egyik megállóból egyenesen elvezet a következőbe, Belvedere–Yale–Harvard jogi kar–házasság–gyerekek–nyári rezidencia Long Islanden–Huckleberry nevű nagy testű kutya. Alice itt egy kisebb, de igen fontos megállót jelentett. Mérget mert volna venni rá, hogy Katherine még aznap e-mailben lelkendezik majd, mennyire örül, hogy összefutottak. Alice a való világban és a saját életében semmi hatalommal nem bírt, a Belvedere Királyságban azonban sith nagyúr vagy jedi volt, attól függően, hogy felvették-e a gyereket, vagy sem.

Tartalom

Első rész

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

Második rész

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

35

Harmadik rész

36

37

38

39

40

41

42

43

Negyedik rész

44

45

46

47

48

49

50

51

52

53

Ötödik rész

54

55

56

Hatodik rész

57

58

59

60

61

62

63

64

Köszönetnyilvánítás

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
EB Garamond – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0