© Rácz Laura Rebecca, 2026

Minden jog fenntartva!

Jelen kiadvány sem részben, sem egészben nem másolható, nem sokszorosítható, sem elektronikus, sem mechanikai eljárással. Bárminemű felhasználása csak a kiadó írásos engedélyével történhet.

Partvonal Könyvkiadó, Budapest, 2026

www.partvonal.hu

Felelős kiadó a Partvonal Könyvkiadó ügyvezetője

Felelős szerkesztő: Korentsy Márta

Műszaki vezető: Nánási László

Szerkesztő: Buzás Gábor

Korrektor: Valentin Kristóf

Borító: Földi Andrea

Nyomdai előkészítés: Dubecz Adrienn

Az elektronikus verziót az eKönyv Magyarország Kft. forgalmazza

www.ekonyv.hu

Készítette: Takács Gábor

ISBN 978-963-609-241-2

Tartalom

A függőség emberi dolog
A könyv születésének története

„Józannak lenni jó”
Szücs Zoltán (53 éves dráma- és forgatókönyvíró) története

„Isteni kegyelem, hogy ötmillió forinttal a zsebemben terápiára mentem, és nem kaszinóba”
Levente (44 éves művezető) története

„Számomra a kaja nem a probléma, hanem a megoldás volt”
Kinga (38 éves pszichológus) története

„Nem lehet betegnek lenni”
Szitás Katalin (43 éves politológus, operatív vezető) története

„Megengedtem magamnak, hogy egyek, mert tudtam, hogy úgyis le fogom edzeni”
Adél (43 éves pszichológus) története

„A legnagyobb endorfint az adja, mikor nyerek”
Lokár Márk (27 éves utánpótlás magyar bajnok és többszörös felnőtt magyar bajnoki érmes ökölvívó) története

„A függőségek függője vagyok”
Tibor (42 éves informatikus) története

„A függőség nem akaratgyengeség vagy morális probléma”
Interjú Dr. Demetrovics Zsolt addiktológussal

„Alkoholista szülőkkel élni egy pokol”
Eszter (40 éves könyvvizsgáló) története

„Meg kellett tanulnom jól szeretni”
Nagyné Aranka (64 éves nyugdíjas) története

„Egy megoldást ismertem, ha fájdalmam volt: a drogot”
Bajcsi Norbert (41 éves tapasztalati segítő, prevenciós előadó) története

„Ami velem nem történt meg, az nem is történik meg egy drogossal”
Interjú Bajzáth Sándor addiktológiai konzultánssal

„Magasan funkcionáló füvesnek mondanám magamat”
Dániel (26 éves módszertani tanácsadó) története

„Kegyelmi állapot, ha egy függőségből ki tudsz jönni”
Murinai Angéla (53 éves tanár, író, publicista) története

„A nők felépülésében nagyon fontos az empowerment: felruházni őket magabiztossággal és jogokkal”
Interjú Dr. Kaló Zsuzsa pszichológussal

„Én használtam a szert, és nem a szer használt engem”
Rita (50 éves art director) története

„Egzisztenciális értelemben mindannyian függők vagyunk”
Interjú Sárosi Péter drogpolitikai szakértővel

„A pszichedelikumokkal új eszközt adunk az orvosok kezébe”
Interjú Szigeti Balázs klinikai adattudóssal

FÜGGELÉK
Új társadalmi projekt a Közelítőn – A felhívás szövege

Minden kegyelmi pillanatnak

A függőség emberi dolog

A könyv születésének története

Mélypont vagy katartikus kulcsélmény. Szabadság és rabság. Terápia, rehab, sorstárs közösség. Felépülés, visszaesés, józanság. Szülői minta. Szembenézés. Trauma. Ez csupán néhány téma a könyvben tárgyaltak közül. Nem könnyű olvasmány, amit a kezében tart az olvasó – de nem elrettentésre szánom. Ellenkezőleg: egy izgalmas és reményeim szerint tanulságos utazásra hívom a függőségek világába.

Az egyik interjúban elhangzik az alábbi mondat: „Az emberek kilencvenkilenc százaléka függő, az egy százalék meg hazudik.” Igaz lehet ez az állítás? Mi áll a függőség hátterében, mitől és hogyan alakul ki? Mikor beszélhetünk róla tudományos, illetve klinikai értelemben? Mit jelent az, hogy a függőségnek létezik egy hétköznapi, sőt egzisztenciális olvasata is? Miként viszonyulunk a függő emberhez? Miért nem lesz mindenki függő? Biztos, hogy nem vagyunk mindannyian függők?

Több tucat mélyinterjún és szakértőkkel folytatott beszélgetésen keresztül igyekeztem válaszokat találni a fenti kérdésekre – volt, akit egykori heroinistaként, ma már praktizáló segítőként is kérdeztem.

De nemcsak a fentiekhez hasonló súlyos témákat érintünk a könyvben, hiszen nem csupán a sötét oldalt szeretném bemutatni, hanem azt is, hogy a függőségből lehetséges kilábalni. A kötetbe gyűjtött beszélgetések révén szeretném átadni azt az eufóriát, amit egy függő ember él át akkor, amikor megszabadul a függőségétől, azt a kegyelmi állapotot, ami megtartja a józanságban, és feltárni az oda vezető út stációit. Mindig nagyon megtisztelő és megható számomra, amikor az interjúalanyaim arról írnak nekem, hogy az interjú óta milyen pozitív irányba mozdult el az életük. A könyvben ezekről az örömteli fejleményekről is beszámolok.

A szerhasználat és a függőség témája fiatalkorom óta foglalkoztatott. Ezzel kapcsolatban több meghatározó filmélményem is van, például a Könnyű altató (Light Sleeper), A szégyentelen (Shame) vagy a Rekviem egy álomért. 2021 decemberében olvastam Halász Rita Mély levegő című regényét, amely nagy hatással volt rám. Bár a mű maga nem a függőségről szól, van benne egy történetszál, amely az elbeszélő kokainfüggő volt iskolatársához kapcsolódik. Különösen megfogott a kokain és a szex összefonódásának érzékletes ábrázolása.

Aztán néhány évvel ezelőtt a magánéletemben történt valami, ami szakmai szempontból is új irányba indított el. Kiléptem egy rövid, de intenzív párkapcsolatból, amelyről kiderült, hogy hazugságokra épült, az illetőről pedig az, hogy drogfüggő. Bár a sokk és a több hetes pokoljárás idővel véget ért, a fejemben zakatoló kérdések nem hagytak nyugodni: mi történt valójában, ki ez az ember, és mi volt ebben az egészben az én szerepem, a felelősségem? Ezek a kérdések hamar túlmutattak rajtam és azon a kapcsolaton, és egyre inkább a függőség természetére és működésére irányították a figyelmemet.

Amikor egy interjúban megkérdezték tőlem, miért írok könyvet a függőségekről, azt válaszoltam, hogy azért, mert abban a korábbi párkapcsolatomban találkoztam először függő emberrel, és ez rengeteg kérdést kinyitott bennem. Amikor rátaláltam az addikt.hu-ra, egy nap alatt elolvastam az összes cikket. Voltak olyan írások, amelyek mélyen megérintettek, mert úgy éreztem, megtaláltam a válaszok egy részét. Ahogy azonban tovább olvastam, újabb kérdések merültek fel bennem – de már nem a sebzett lelkű nő szemszögéből, hanem az újságíró kíváncsiságával akartam a dolgok végére járni. Érdekelt minden, ami a függőségekkel kapcsolatos: hogyan sodródik bele valaki, mit él át közben, hogyan lehet szabadulni, és milyen segítség érhető el azoknak, akik ki akarnak törni belőle? Egyre inkább foglalkoztatott, hogy miért válik az egyik ember függővé, míg a másik nem; mi az, ami hajlamosít valakit arra, hogy egy szer vagy kényszeres viselkedés rabjává váljon. Így indult el a függőségekről szóló projektem. Felhívást{1} tettem közzé a Közelítő blogomon és a közösségi médiában, hogy szívesen készítek interjút érintettekkel. Különösen érdekelt, hogyan élik meg mindezt a hozzátartozók. Az érintettek és hozzátartozók mélyinterjúiban felvetett kérdések alapján szakértőket is megszólaltattam: pszichológust, addiktológust, addiktológiai konzultánst, drogpolitikai szakértőt, klinikai adattudóst.

Hamar kiderült, hogy az én környezetemben is élnek függők, illetve felépülő függők, és sokan vannak, akik függő emberek gyermekeként, szülőjeként vagy párjaként érintettek a kérdésben. Bárkivel kezdtem el beszélgetni, előbb-utóbb mindig kiderült, hogy valamilyen módon ő is kapcsolódik a témához. Ahogy egyre több emberrel beszélgettem, rengeteget tanultam, és kezdtem rálátni a saját életem olyan területeire is, amelyek korábban rejtve voltak előttem. Rájöttem, hogy tévedtem: nem az a bizonyos párkapcsolat volt az első találkozásom a függőséggel. Mintha a korábbi burok, amelyben éltem, egyszer csak megrepedt, majd teljesen levált volna rólam, és ez engem is önreflexióra késztetett. Ahogy egyre mélyebbre ástam a téma megértésében, egyre világosabbá vált, hogy a függőségek sokkal több embert érintenek, mint bárki gondolná. Már nem egy idegen és távoli jelenségnek tűnt, hanem a hétköznapok valóságaként jelent meg. Ezért is döntöttem úgy, hogy a projektem munkacímében szerepeljen a „mindennapi” szó.

A kötetben az olvasó különböző függőségekkel ismerkedhet meg, amelyeket személyes történeteken, életutakon keresztül, valamint szakértői interjúk segítségével igyekszem bemutatni. A témák között szerepelnek a kémiai addikciók – így az alkohol-, a kábítószer- és a gyógyszerfüggőség –, valamint a viselkedési addikciók, például a szerencsejáték-, munka-, szex-, pornó- és testedzésfüggőség, továbbá a kényszeres túlevés és más, hasonló jelenségek.

És hogy kiket szólaltattam meg a kötetben? Erről eszembe jut egy név nélkül nyilatkozó, harmincas évei elején járó nő interjúalanyom, aki azzal keresett meg, miután látta a felhívásomat, hogy ne csak a szélsőséges esetekről írjak, ne csak a lecsúszott, elszegényedett, a társadalom peremén, akár az utcán, hajléktalanként élő embereket mutassam meg, hanem azokat a „magasan funkcionáló” függőket is, akikről senki nem gondolná, hogy bajban vannak. Gondolatait így fogalmazta meg: „Sok függőség témájú könyvet olvastam, és mindegyikkel kapcsolatban volt hiányérzetem: legtöbbször a szélsőséges állapotban lévő embereket szólaltatták meg, miközben körül vagyunk véve mindennap olyan emberekkel (én magam is közéjük tartozom), akik jól funkcionálnak, jó munkahellyel és egzisztenciával rendelkeznek, mégis van valamilyen szer- vagy viselkedési függőségük, ami valószínűleg nem fogja őket a társadalom peremére szorítani, mert megvan az a háttér, ismerősi kör, tanulmányok kontextus, hogy ez ne történjen meg. Jó lenne többet olvasni az olyan függőkről is, akik nem lecsúszottak, akik nem drogozták el minden agysejtjüket és nem kerültek az utcára emiatt, hanem épphogy meglátni azt, hogy milyen sokféle embert (ha nem mindenkit) érintő problémáról van szó. Sok függőre (köztük rám is) jellemző, hogy ha szélsőségesen lecsúszott emberek függőségeiről olvas, akkor elkezdi magától távolítani a témát, mondván: »én nem tartok itt«. És ez a távolság hoz egy feloldozásérzést is, miközben ez egy ördögi kör. Talán ha több köztünk élő történetről is olvashatnánk, akkor lehet, hogy ez a távolítás kevésbé lenne jelen. Talán akkor többeknek leesne, hogy ez a probléma őket magukat is érinti.”

Az Észrevétlen függőségeink erre tesz kísérletet. Érdekes módon két nappal később egy olyan középkorú nővel beszélgettem, aki magát „jól funkcionáló alkoholistaként” definiálta. Eleinte bizonytalan volt, hogy megossza-e velem a történetét, végül azonban úgy döntött, elmeséli. Ahogy fogalmazott: „Egy felépülő számára gyógyító, ha tud beszélni az alkoholizmusáról.”

Bár szívvel-lélekkel és nagy szenvedéllyel vittem ezt a projektet, korántsem volt mindig könnyű. És nem csupán az érintett témák súlyossága miatt – mint a gyermekbántalmazás, a családon belüli erőszak, az öngyilkossági kísérlet, a bűnözői életmód, a depresszió vagy a hajléktalanság. Már az előző társadalmi projektem{2} során is megtapasztaltam, hogy egyesek „eltűnnek” az interjú előtt vagy után. Volt, aki a megszerkesztett interjú véglegesítésekor lépett vissza, mondván, mindent pontosan úgy írtam meg, ahogy elmondta, és azok valóban az ő gondolatai, mégsem volt jó érzés szembesülnie velük így, leírva, és még álnéven sem szerette volna nyomtatásban viszontlátni őket. A függőség projekt során a lemorzsolódás mértéke azonban ezzel együtt is eléggé meglepett. Noha mindenki önként, saját elhatározásából fordult hozzám, hogy szeretné elmondani a történetét, nagyjából minden második megkeresésre jutott egy eltűnés. Volt, aki a megbeszélt interjú előtt jelezte, hogy közbejött valami, halasszuk későbbre; másodjára „beteget jelentett”, majd végül már nem került sor újabb időpont-egyeztetésre. Olyan is akadt, akivel az interjú után még egy ideig tartottam a kapcsolatot, ám arra a levelemre, amelyben megírtam, hogy szeretném a beszélgetésünket a könyvben – megállapodásunk szerint név nélkül – közölni, már nem érkezett válasz.

Különösen megmaradt bennem egy ötvenes évei közepén járó nő története, aki hosszú éveken át élt együtt egy drogfüggő férfival. Azért maradt mellette, mert úgy érezte, elég erős ahhoz, hogy mindent kibírjon. Meglátta benne a sebezhető, bántalmazott kisgyermeket, akinek gonosz az anyja, és elhatározta, hogy majd ő megvigasztalja, és megmutatja neki, hogy drogok nélkül is lehet szép az élet. Ezt nagy célként tűzte ki maga elé – miközben valójában önmagának akart bizonyítani. Eleinte úgy tűnt, sikerrel jár, végül azonban nem így történt. Érdekes tapasztalás volt, amikor azt írta nekem, a beszélgetésünk után döbbent rá arra, hogy valójában egy kodependens párkapcsolatban élt. Egy másik interjúalanyom, egy negyvenes évei közepén járó nő, az online játékokhoz és az azokhoz kapcsolódó virtuális társasági élethez fűződő problémái miatt keresett meg. Néhány nappal a megbeszélt időpont előtt aztán hosszú üzenetet írt, amelyben arról számolt be, hogy úgy érzi, még nem áll készen erre a beszélgetésre, ezért inkább lemondaná a találkozót.

Ekkor értettem meg igazán, hogy a szégyen nem csupán a szerhez vagy egy viselkedéshez kötődik, hanem ahhoz is, amit nem merünk kimondani – még akkor sem, ha már megpróbáltunk beszélni róla. Beszélgetéseim során újra és újra felbukkant a függőséget körüllengő szégyen kérdése. Szóba került az érintettek és a hozzátartozók elbeszéléseiben, és visszatérő témaként jelent meg a szakértői interjúkban is. A szégyen, ami beletaszít és benne tart a függőségben, ördögi kört hozva létre. Emiatt sem egyszerű kilépni belőle. Ezért kérdeztem rá a szakértőknél, hogy mit gondolnak arról a máig élő közkeletű vélekedésről, hogy a függő ember akaratgyenge. Elspoilerezem: egyöntetű álláspontjuk szerint a függőség nem akaratgyengeség vagy morális probléma. Egy jóval komplexebb, az egyén, a család, a közösség és végső soron a társadalom felelősségét felvető jelenségről van szó, amelyet nem lehet elintézni egyetlen odavetett mondattal, mint hogy „minek drogozik?” vagy „csak akarnia kellene, és leszokna róla”.

Itt szeretnék köszönetet mondani mindazoknak, akik megtiszteltek a bizalmukkal, és leültek velem beszélgetni a saját vagy a családjukban megélt függőségekről. Külön hálás vagyok azért, hogy nyíltan és őszintén osztották meg velem gyermekkori emlékeiket, családi történeteiket, félelmeiket, álmaikat, küzdelmeiket és sikereiket, valamint a kiút keresésének személyes tapasztalatait.

A több tucatnyi mélyinterjú közül – terjedelmi és szerkesztési okok miatt – nem mindegyik kerülhetett be a kötetbe. A beszélgetések hangulata, emléke és tanulságai azonban velem maradtak, és indirekt módon beépültek a könyvbe.

Rengeteget adott nekem ez a projekt. Úgy érzem, még nyitottabbá és elfogadóbbá tett, szélesítette a látókörömet, és több kérdésben is formálta a szemléletmódomat. Különösen azzal kapcsolatban, hogy mi számít drognak, milyen a különböző szerek egyéni és társadalmi veszélyessége, mit jelent valójában a gyakran tévesen „társfüggőségként” emlegetett kodependencia, illetve miként kapcsolódik a tinédzserkoromban engem is érintő anorexia a függőségek világához. Ha összevetem azt a tudást, amellyel a projektnek nekivágtam, azzal, aminek most a birtokában vagyok, olyan, mintha az elmúlt két és fél év során egy hupliból egy domb emelkedett volna ki. Ez a felismerés számomra kifejezetten jó érzés. Hiszek abban, hogy a tudás valódi erőforrás: tájékozódási pont, kapaszkodó, és sokszor az első lépés a változás felé.

Hálás vagyok, hogy olyan emberekkel beszélgethettem, és tanulhattam tőlük, akik hitelesen, tudományos igényességgel osztották meg velem szakterületük aktuális ismereteit és legújabb fejleményeit. Legyen szó a szerencsejáték-függőség diagnosztikus kritériumairól, a pszichedelikus szerek gyógyászatban és a függőségek kezelésében betöltött szerepéről, vagy arról, milyen különbségek mutatkoznak a nők és a férfiak függősége között, és milyen ellátásra lenne szükségük a lányoknak és a nőknek. Az egész projekt során olyan meghatározó felismerésekkel, rácsodálkozásokkal és aha-élményekkel gazdagodtam, amelyek közelebb vittek ahhoz, hogy jobban megértsem ezt a rendkívül összetett jelenséget.

Ezért tartom kiemelkedően fontosnak a folyamatos edukációt ebben a témában. A tudás hiánya, a téves információk és a félrevezető tájékoztatás rendkívül veszélyes, mert könnyen ítélkezéshez, megbélyegzéshez és akár társadalmi kirekesztéshez, üldözéshez vezethet. Sajnos azt látjuk, vezet is. Éppen ezért tölt el örömmel, hogy vannak, akik elkötelezetten dolgoznak azon, hogy a szemellenzős, politikailag motivált, képmutató hangulatkeltés helyett a valódi, tudományos kutatásokon alapuló, alaposan feldolgozott és több nézőpontból megvilágított ismeretek jussanak el az emberekhez – példaértékű empátiával közelítve a témához. És azt az üzenetet közvetítve, hogy ne csípőből, indulatból reagáljunk, hanem tájékozódjunk és gondolkodjunk szofisztikáltan. Ha mindenki csak feleannyira lenne empatikus, mint a kötetben megszólaltatott szakértők, meggyőződésem, hogy sokkal jobb hely lenne a világ. (És igen, talán egy kis idealizmus belefér.)

Ugyanígy fontos részét képezik a kötetnek azok a beszélgetések, amelyek a megelőzés, az ártalomcsökkentés fontosságáról és mibenlétéről szólnak, ezzel összefüggésben pedig a valódi gyermekvédelmet (!) érintő szempontokat sorakoztatnak fel, ami szívügyem. Rendkívül elgondolkodtató az alkohollal és egyéb drogokkal kapcsolatos, hazai viszonyok között különösen szembeötlő kettős mérce, valamint a kultúrrasszizmus kérdése is, és nagyon érdekes az a mélyebb elemzés, amely feltárja, mi áll mindezek hátterében.

Az Észrevétlen függőségeink egyik legfontosabb tanulsága számomra, hogy mennyire felszabadító és gyógyító erejű, ha végre kimondjuk azokat a gondolatokat és érzéseket, amelyek régóta feszítenek bennünket. Ha meg tudjuk fogalmazni, ami fáj, ha képesek vagyunk beszélni arról, hogy mire van szükségünk. Ha szembe merünk nézni a saját démonainkkal. A másik fontos felismerés, ami a könyv írása közben megfogalmazódott bennem, hogy a tudatosság a legerősebb eszközünk az életben. Az, ahogyan meghozzuk döntéseinket, ahogyan éljük a mindennapjainkat, és ahogyan képesek vagyunk rálátni a saját működésünkre, mind-mind meghatározzák, hogyan tudunk előrelépni nehézségek közepette. Ennek szellemében került a kötetbe egy „kakukktojás” interjú, ami rávilágít arra, hogy létezik olyan, hogy tudatos szerhasználat. A harmadik útravaló egyben a vesszőparipám: nem a gyengeség jele, hanem épp ellenkezőleg, bátor és tiszteletreméltó lépés, ha segítséget kérünk, bármi is okozza a nehézséget, a szenvedést, az olykor leküzdhetetlennek tűnő akadályt az életünkben. Még akkor is, ha nem mindig sikerül elsőre megtalálni a megfelelő segítséget. Nincs egyetlen, mindenki számára tökéletes recept a gyógyulásra vagy a felépülésre, de az biztos, hogy sokféle úton el lehet indulni.

Értő olvasást, nyitottságot és önreflexiót kívánok az olvasónak.

Rácz Laura Rebecca

A kézirat 2026. január 8. napján került lezárásra.

{1} A projektfelhívás szövege a Függelékben olvasható.

{2} A childfree projekt (Tudatosan gyermektelenek. Életutak, döntések – Könyv a tabuk ellen).