© Dr. Meskó Bertalan, 2025

A szerző angol nyelven megjelent Your Map to the Future című könyve szolgált a magyar kiadás alapjául.

Belső illusztrációk: Adam Moroncsik, NUR&MOR

www.nurandmor.com

Minden jog fenntartva! Jelen kiadvány sem részben, sem egészben nem másolható, nem sokszorosítható, sem elektronikus, sem mechanikai eljárással. Bárminemű felhasználása csak a kiadó írásos engedélyével történhet.

Partvonal Könyvkiadó, Budapest, 2025

www.partvonal.hu

Felelős kiadó a Partvonal Könyvkiadó ügyvezetője

Felelős szerkesztő: Korentsy Márta

Műszaki vezető: Dubecz Adrienn

Fordította: Domonkos Eszter

Szerkesztő: Gyárfás Dorka

Korrektor: Csémi Judit

Borítóterv: Földi Andrea

ISBN 978 963 609 180 4

Mirának és Mironnak – kívánom, hogy a múlt, jelen és jövő
nemzedékei kéz a kézben járjanak veletek.

Tartalomjegyzék

Kedves Olvasó!

A szerzőről

Bevezetés

I. A sokkoló ma

Jövősokk kontra FOMO

A saját jövősokkom

Hogy állsz a jövővel?

Elődeink vajon képesek voltak az időutazásra?

Mamutok, évszakok, királyságok: ciklusok mindenütt

A ciklusoktól a lineáris fejlődésig

A grandiózus tervektől a prezentizmusig

Ellenségünk, a rövid távú gondolkodás

Kapcsolatunk az idővel

Lelövöm a poént: ne nézzünk hátra!

Miért nem használunk térképet a jövőhöz?

II. A jövő története

Prófétáktól és művészektől tudósokig és elemzőkig

A fals remény veszélye

A technológiai vakfolt

A kulturális vakfolt

Mire utalnak a jóslatok?

Nem egy jövő, hanem jövők

III. A jövőről való elmélkedés pszichológiája

Te átmennél a mályvacukor teszten?

Intertemporális közjáték

Beszélgetsz a 2040-es éneddel?

Szeresd a jövőbeli énedet

Tudatos jelenlét és jövő?

A tükörből visszatekintő barát

Milyen tisztán látod a tíz évvel későbbi önmagad?

Az évszázadokon át tartó koncert

Nem késő most belevágni?

Megmásztunk egy hegyet, megérdemlünk egy kis pihenést

Beszéljük a jövő nyelvét!

IV. Jövőkutatói módszerek

1. módszer: Jövőképalkotás

Éreztél valaha empátiát a jövő generációi iránt?

Útmutató jövőbeli világok létrehozásához

Mikor kezded el írni a saját történeteidet?

Múltbeli jövőktől a mély empátiáig

2. módszer: Előrejelzés (forecasting)

Szereted az adatokat és a számokat?

A világ legjobb jövőkutató közössége

A megfelelő kérdés megfogalmazásának a művészete

Mekkora a valószínűsége?

Te melyik vagy? Róka vagy sün?

Láttál már szomorú esküvői fotót?

Amikor az előrejelzés megbukik

3. módszer: Jövőkerék

A jövő következményei

Kerekezzünk együtt!

Gondolattérkép vagy jövőkerék?

4. módszer: Forgatókönyv-elemzés és backcasting

Böngészés a jövőbeli lehetőségek között

Előre nyerni

Tudsz tündérmesét írni?

Vissza a jövőből

A csodálatos négyes: hogy állsz a címkézéssel?

5. módszer: Trendelemzés

Szereted a rejtvényeket?

Környezetfelméréstől a kirakósig

A mintázatfelismerés szórakoztató

Mindig van nagyobb

6. módszer: Jövőfürkészés

A láthatáron is túl

Fürkésszük a jövőt!

Trendek vagy gyenge előjelek?

A megfelelő módszer kiválasztása

Tengernyi egyéb módszer

Készen állsz a játékra?

Tedd fel a kérdést: mi lenne, ha?

Üdv a mélyvízben

Ötletelés a jövőről

A Delphi-módszer: hogyan tompítsuk a legerősebb hangot

Jövősokszög: a jövőkerék-előrejelzés

Trendhatáselemzés: előrejelzés emberekkel és vadkártyákkal

Technológiai sorrendelemzés

Egyéni jövőkutatás: mi lesz veled?

V. A jövőkutatás jövője

A jövőkutatás fellendülése

Beszéljünk a buktatókról – pre-mortem elemzés

Túlzásba lehet-e vinni a jövőközpontú gondolkodást?

Hogyan érhetünk el sikert?

Elefánt a porcelánboltban: MI – trendhatáselemzés

Az MI szerepe a jövőközpontú gondolkodásban

Mi lesz az MI jövője a jövőben?

A jövőközpontú gondolkodás a kormányzatban – jövőképalkotás

A művészet szerepe a jövőközpontú gondolkodásban – mi lenne, ha?

Whakapapa

A holnap őrzői – backcasting

Bekövetkezik-e a világvége? – Előrejelzés

Az emberiség előtt álló legnagyobb fenyegetés

Köszönetnyilvánítás

Hivatkozások

Kedves Olvasó!

Az ember gyakran ösztönösen keres könyvet. Akkor is, ha bizonytalan valamiben, és akkor is, ha erősebb bizonyosságot akar. Azonnal ez a gondolat jutott eszembe, amikor dr. Meskó Bertalan kéziratát olvastam valamikor tavaly ősszel, még az Amazonon való angol nyelvű megjelenés előtt. A fejembe vettem, hogy a magyar kiadásával folytatom a Motivációs könyvek Iglódi Csaba ajánlásával néven futó sorozatot.

Néhány tíz oldal után az is világossá vált: ez nem olyan szöveg, amit egy szuszra végig kell olvasnunk. A jövőről nem általános dolog gondolkodni, és főleg a hazai valóságban szokatlan a jövőt proaktívan elemezni. Éppen ezért van az, hogy a jövőkutatói módszerekről szóló fejezetek inkább arra ösztönöznek, hogy vissza-visszatérjek hozzájuk.

Meskó doktor nem hagyja, hogy pusztán passzív befogadóként olvassuk a könyvét, hanem rávesz arra, hogy kedvünkre és épülésünkre használjuk – ahogyan a jó vezető sem azt mondja meg a munkatársainak, hogy mit gondoljanak, hanem arra ösztönzi őket, hogy gondolkozzanak.

A Térkép a jövőhöz nem receptkönyv és nem jóslatok gyűjteménye. Inkább egy – a szó legnemesebb értelmében vett – térkép. Egy olyan térkép, amelynek részletei időről időre magunkban átrajzolódnak, de csak azért, hogy az a bizonyos „saját út” a leginkább kézenfekvő választás legyen. Miközben a kötet a jövőről szól, valójában ki-ki önnönmagát térképezheti fel: lehetőségeit, félelmeit, reményeit.

Meskó Bertalan alig múlt negyvenéves, de már tizenöt éve közelről látom azt, ahogyan szigorú következetességgel tudományt teremt(ett) az orvosi jövőkutatásból. A tudományos szemlélet és igény átsüt ezen a könyvön is, de nyelvezete közérthető, leírásai pedig plasztikusak. Nem az elefántcsonttoronyban ülőknek íródott, hanem mindazoknak, akik kívül rekedtek onnan. Nekem, nekünk.

A Térkép a jövőhöz – Jövőkutatás mindenkinek nem egyszerű fordítás, hanem magyarítás – a szerző a korábban az Amazonon megjelent kiadást jelentősen újragondolta, hogy a hazai olvasók számára legyen befogadható, hasznos és inspiráló.

Ez a sok-sok fejezet számomra a cselekvés könyve, amely ahhoz kell, hogy olyan jövőnk legyen, amiről álmodunk. A jövő Meskó Bertalannál nem sci-fi – bár nagy rajongója a műfajnak – és nem is egy előre megírt forgatókönyv, hanem lehetőségek hosszú sora. Csak ki kell próbálni őket.

Szerző és műve ambíciója pofonegyszerű: demokratizálni a jövőről való gondolkodást. Tanároknak, diákoknak, szülőknek, üzletembereknek, döntéshozóknak szól. Voltaképpen mindenkinek, aki kíváncsi, és aki szeretne tájékozottabban tenni a holnapjáért – már ma.

Nem véletlen, hogy Bertalan orvosi jövőkutatóként a technológiai fejlődést és az emberi döntések súlyát is egyaránt figyelembe veszi. A tudomány nála nem elvonatkoztatott tételek halmaza, hanem egy élő és lélegző rendszer, amelynek részei vagyunk. Azáltal, hogy megértjük, hogyan alakulhat a jövő, abban is megerősítést kapunk, hogy tetteinkkel ebben nekünk is szerepünk lehet.

A Partvonal Kiadóval közös Motivációs könyvek sorozatát azzal a céllal hoztuk létre, hogy olyan szerzők kapjanak benne hangot, akik gondolataikkal új nézőpontokat nyitnak meg bennünk. Most dr. Meskó Bertalan kötetével léphetünk tovább egy olyan irányba, ahol a jövőkről nemcsak beszélni lehet, hanem cselekedni is érdemes.

A vágyott jövő nem megérkezik – a jövőt döntéseink hozzák létre. Nem a 6:20-as személyvonat, ami menetrendszerűen befut. Éppen ellenkezőleg, csak akkor érkezik meg, ha előbb már mindent megtettél érte.

Iglódi Csaba

vezetői tanácsadó

a Partvonal Kiadó felfedezőpartnere

A szerzőről

Dr. Meskó Bertalan orvosi jövőkutató, a The Medical Futurist Institute vezetője. Szakterülete a fejlett technológiák orvostudományra és egészségügyi ellátásra gyakorolt hatásának elemzése globálisan.

Orvosként végzett 2009-ben a Debreceni Egyetemen Weszprémy-díjasként, 2012-ben PhD-fokozatot szerzett a klinikai genomika területén.

Hogy egyesíthesse az orvosi és technológiai szemléletét, új szakmát alkotott „orvosi jövőkutató” (The Medical Futurist) néven, melyben küldetése, hogy a hasznos technológiai újításokat behozza a mindennapi klinikai gyakorlatba.

Az Egyesült Államokban 2014-ben megjelent The Guide to the Future of Medicine című könyve az Amazon globális top 100-as listájába is bekerült.

Dr. Meskó előadóként rangos intézményekben és konferenciákon több száz előadást tartott már, például a Harvard, a Stanford és a Yale egyetemeken, illetve a WHO-nak és a világ legnagyobb gyógyszeripari vállalatainak. Az egészségügyi technológiával kapcsolatos meglátásai a terület vezető globális véleményvezérévé tették.

Megjelent már cikke és interjúja a jövő orvoslásáról a CNN-en, megemlítették már a New York Timesban, a TIME magazinban, a FORBES-ban, és a BBC-ben is.

Rendszeresen osztja meg elemzéseit a medicalfuturist.com oldalon.

Kutatásai középpontjában a mesterséges intelligencia és a digitális egészségügyi technológiák szerepe áll az ellátás jövőjének alakításában.

A Magyar Tudományos Akadémia Statisztikai és Jövőkutatási Tudományos Albizottságának köztestületi tagja; és a Good Judgment Inc. nemzetközi jövőkutatói közösségben „superforecaster” státusszal rendelkezik.

Dr. Meskó az orvosi jövőkutatás, mint tudományos diszciplína elkötelezett úttörőjeként a jövőkutatói módszerek egészségügyben történő széles körű elérhetővé tételét tekinti küldetésének.

Kétgyerekes családapa, science fiction- és baseballrajongó. Szabadidejében sakkozik, videójátékozik, olvas és sportol.

Bevezetés

A science fiction végigkísérte az életem. Gyerekkorom óta lenyűgöznek a műfaj könyvei és filmjei: nemcsak a világról alkotott képemet, de a személyiségemet is formálták.

Középiskolás korom óta minden évben újra és újra elolvastam Stanislaw Lem Solaris című könyvét, és általa nyomon követtem, az idő múlásával hogyan változnak a nézeteim a világűrben zajló intelligens életről szóló lehengerlő történet tükrében. Amikor Arthur C. Clarke műveit olvasom, az az érzésem támad, mintha letisztult megfogalmazásban a saját gondolataimat hallanám vissza, amikor pedig meghallom a Csillagok között főcímdalát, a mai napig kedvem támad zongorázni. Egy teljes könyvet tudnék írni arról, hogyan segített a science fiction a minket körülvevő világ alaposabb megértésében.

Analitikus gondolkodásból élő kutatóként mindig a sci-fi nyelvezetéhez fordultam, amikor olyan összetett érzelmeket és elvont fogalmakat kellett értelmeznem, mint a szerelem, a remény vagy a kétségbeesés. Különösen sokat segített abban, hogy értelmezni tudjam mások érzéseit és gondolatait, ami a legnagyobb kihívást jelenti számomra.

A sci-fi páratlan karakterei – Neótól és Mézga Aladártól kezdve Luke Skywalkeren át Marty McFlyig – vezettek rá arra, hogyan képzelhetem bele magam mások helyzetébe. Segítettek empátiát tanulni, és általuk különböző nézőpontokból tapasztalhattam meg a világot.

Miután a sci-fi világában mindent (de tényleg mindent) elolvastam és megnéztem, ritkán fordul elő, hogy valami egészen újjal találkozom – olyan ötlettel vagy élménnyel, ami lenyűgöz. Ám az egyik ilyen egyértelműen Isaac Asimov Alapítvány-sorozatának „pszichohistóriája” volt.

A pszichohistória egy fiktív tudományág: a matematika, a szociológia és a történelem egyvelege, amely nagy populációk jövőjét igyekszik megjósolni. Alapfeltevése, hogy míg az egyéni cselekedetek kiszámíthatatlanok, addig emberek milliárdjainak vagy akár egész civilizációk kollektív viselkedése hozzávetőleges pontossággal megjósolható. Ez azért működik így, mert az idők folyamán az emberek statisztikailag következetes válaszokat adtak bizonyos ingerekre, ami lehetővé teszi az úgynevezett pszichotörténész számára, hogy kiszámítsa a valószínű kimeneteli lehetőségeket, és befolyásolja a társadalmi folyamatok hatásait.

A történetben Hari Seldon, a kiváló matematikus ezzel a módszerrel jósolja meg a Galaktikus Birodalom hatalmas, több millió bolygóra kiterjedő civilizációjának elkerülhetetlen hanyatlását. Előrejelzést ad arról, hogy ha nem történik változás, a birodalom összeomlik, és a galaxis 30 ezer év káoszba és barbárságba süllyed. Seldon úgy szeretné elkerülni a sötét korszak bekövetkeztét, és csökkenteni az időtartamát mindössze ezer évre, hogy titokban létrehozza a tudósokból és kutatókból álló Alapítvány csoportot, melynek feladata a tudás megőrzése és az emberiség átvezetése az összeomlás korszakán. A sorozat mozgatórugója Seldon terve, amely a sors és a szabad akarat közti feszültséget mutatja be a nagyszabású változásokkal szemben.

Sok szerző próbálkozott már a jövő ábrázolásával, de a jövő megoldása egy rendkívüli megközelítés.

Asimov nemcsak egy új (bár csupán fiktív) tudományággal rukkolt elő, de sikeresen elmagyarázta a nagyközönségnek, mit takar a kihívás: élesebben látni a jövőt. Míg más szerzők azt próbálták leírni, hogyan festhet majd a világ 50 vagy 5000 év múlva, addig Asimovnak sikerült elérnie, hogy nagyobb hangsúlyt kapjanak a lehetséges irányokat elemző jövőkutatások.

Nem állítom, hogy ez a könyv is, melyet most a kezében tart az olvasó, ilyen magasztos célt fog elérni, de a kiindulópont és a küldetés hasonló.

Bár a jövőkutatás – a jövő elemzésének tudománya – nem új tudományág, szeretném bemutatni, hogy nemcsak az elit (szakértők, kutatók és agytrösztök) kiváltsága, hanem mindenki részt vehet benne. Sőt, részt is kellene vennie! A hagyományos oktatási rendszer nem szorgalmazza a jövőorientált gondolkodást, és a legtöbb embernek nincs lehetősége bekerülni jövőkutatókat képző tanfolyamokra. A könyvemmel ezt az űrt szeretném betölteni.

A következő fejezetekben gyakorlatias és könnyen alkalmazható módszereket mutatok arra, hogyan prognosztizálhatja bárki a saját életének, közösségének vagy szakmájának a jövőjét. Közösen fedezzük fel, hogyan lehet eligazodni az információáradatban, hogyan lehet kitágítani a rövid távú gondolkodás kereteit, mit jelent mentális időutazásban részt venni, milyen kapcsolatot lehet kialakítani a jövőbeli énünkkel, és általában hogyan használhatnánk azonnal bevethető módszereket annak érdekében, hogy felkészültebben álljunk az előttünk kibontakozó sokféle perspektíva előtt.

Remélem, a könyvem térképként szolgál majd ezen az izgalmas utazáson. Mint minden térkép, ez sem egyetlen utat mutat, hanem alternatívákat kínál, amelyekkel megrajzolhatjuk a saját útvonalunkat, és segít azonosítani a mérföldköveket vagy az út mentén felbukkanó akadályokat.

És hogy mire számítsunk, amikor megérkezünk a végállomásra? Arra, hogy felismerjük: a jövő nem egy távoli, ellenőrizhetetlen erő, hanem olyasvalami, amelynek aktív alakítására mindannyian képesek vagyunk. Mi magunk rendelkezhetünk a vágyott jövőnk felett!

Mint minden utazás esetében, azzal kezdjük, hogy megértjük, hol vagyunk most. Mielőtt továbblépnénk, tisztán és őszintén meg kell vizsgálnunk, hogyan boldogulunk a jelenben – milyen szokások, előfeltételezések mentén élünk, és hogyan értelmezzük a minket körülvevő világot. Csak ezután tudunk céltudatosan és magabiztosan a jövőbe tekinteni.

I. fejezet A sokkoló ma

Asimov pszichohistóriája a bizonytalanságok feletti kontroll megnyugtató látomását kínálja a jövő előrejelzésén keresztül. A mai világban, úgy tűnik, ennek az ellenkezőjével kell szembesülnünk. A tisztánlátás helyett olyan információáradat zúdul ránk, amely megnehezíti az összpontosítást, a tervezést, vagy akár csak azt, hogy elképzeljük, mi jöhet a következő pillanatban.

Miközben igyekszünk a képességeink, lehetőségeink és tudásunk legjavát nyújtva élni az életünket, egyre nehezebbé vált egyszerűen csak azt felfogni, hogy az adott napon mi mindennel kell foglalkoznunk.

Annyira eláraszt minket a jelen, hogy már arra sem marad időnk, hogy tanuljunk a múltból, vagy tudatosan készüljünk a jövőre. Az információdömping közepette még az is hatalmas kihívást jelent, hogy rendkívüli események nélkül vészeljünk át egy átlagos napot.

Nézzük csak meg, mi mindenre kell figyelnie egy átlagembernek.

•a televízióban, az újságokban és az interneten megjelenő hírekre;

•a közösségimédia-csatornákon felbukkanó fotókra, videókra, a barátok bejegyzéseire és a reklámokra;

•a munkahelyi jelentésekben és feladatokban lefedett témákra;

•pletykákra és beszélgetésekre;

•meg kell terveznie, hogyan, mit és mikor egyen, és mikor szánjon időt a testmozgásra, illetve mikor törődhet saját magával, a családjával és a közösségével.

•Aztán figyelnie kell a rendelkezésre álló technológiákból, például okostelefonokból, tabletekből, autókból, képernyőkből, számítógépekből, okosórákból, sőt most már a mesterséges intelligenciától (MI) érkező állandó értesítésekre is. (Hacsaknem egy erdőben él, ahol nincs hozzáférése a modern technológiához és a civilizációhoz…)

Amikor a problémát felvetettem Rebecca Costa amerikai szociobiológusnak és jövőkutatónak, a The Watchman’s Rattle (Az őrszem riadója) című könyv szerzőjének, leszögezte, hogy evolúciós szempontból alkalmatlanok vagyunk arra, hogy szembenézzünk ennyi kihívással.

Evolúciós szempontból közeledünk ahhoz a pillanathoz, amikor a racionális döntésekhez szükséges információhalmaz meghaladja az emberi agy mára kifejlődött képességeit.

Egyszerűen szólva, képtelenek vagyunk mindent megtudni mindenről, ami az életünket érinti. Megszületett egy „szakemberekből” álló új társadalmi réteg. Adószakértők, ügyvédek, orvosok, tudósok, kertészek, fogorvosok, táplálkozási szakemberek. És a szakemberek mellett az egyre több összetett információ alkotta egyre magasabb hegyek értelmezőire is támaszkodunk. Barátokhoz, vezetőkhöz, médiaszereplőkhöz, influenszerekhez fordulunk a könnyebb megértés érdekében.

Ráadásul a 21. században az életszínvonal sokkal magasabb, de a megteremtése is költségesebb, mint valaha. A gyerekek felnevelése jelentős anyagi teherré vált. Az Egyesült Államokban például egy gyermek felneveléséhez szükséges költségeket a születésétől 18 éves koráig ma már több mint 310 ezer dollárra becsülik (ami több mint 100 millió Ft), és ez 9 százalékkal több, mint néhány évvel ezelőtt. A felsőfokú tanulmányok tandíja még az inflációval kiigazítva is 169 százalékkal emelkedett 1980 óta.

A lakhatási költségek is az egekbe szöktek. Az Egyesült Államokban a 2020-as évekre a lakások átlagos ára 45 százalékkal nőtt az előző évtizedhez képest, miközben a bérek mindössze 14 százalékkal emelkedtek, így sokak számára egyre kevésbé elérhető az ingatlantulajdon.

A technológia és az életritmus gyorsulásával párhuzamosan szaporodnak a velünk szemben támasztott követelmények. 1950 és 2018 között az USA termelékenysége 300 százalékkal nőtt, ami azt jelzi, hogy a munkavállalók közel háromszor annyi terméket állítanak elő óránként, mint 1950-ben. A kutatások azt is kimutatták, hogy egy átlagos ember naponta körülbelül 63 értesítést kap az okostelefonján, ami állandó ún. döntési fáradtságot idéz elő. Ezek a nyomást gyakorló folyamatok ugyanúgy működnek, mint egy összetett videójáték, amelyben minden új szinten nagyobb kihívásokkal néz szembe a játékos.

Egy életre szóló elkötelezettséget, sokévnyi kemény munkát és folyamatos napi döntéshozatalt igényel a gyereknevelés, a társadalmi életben való aktív részvételünk, illetve már pusztán az is, hogy próbáljuk jól érezni magunkat a bőrünkben.

Ha valaki képes viszonylag jól működtetni az életét, az már önmagában bravúr. Hiszen egyre összetettebb feladat megtanulni átlátni az információs életciklusokat, a politika világát vagy az üzleti környezetet, megérteni az egyre szövevényesebb mögöttes összefüggéseket, tartalmakat és teendőket. A szakmai pályafutásunk kezdetétől fogva kénytelenek vagyunk további időt szánni tanulásra és továbbképzésre, mert a modern élet egyre speciálisabb készségek elsajátítását követeli meg tőlünk.

A Gazdasági Együttműködési és Fejlesztési Szervezet (OECD) adatai szerint sok ország felemelte a tanköteles életkor határát, így a diákok több évet töltenek az iskolában és a felsőoktatásban, mint korábban. Az OECD-országokban az oktatás átlagos időtartama ma körülbelül 15 év, szemben a néhány évtizeddel ezelőtti 10-12 évvel.

A Világgazdasági Fórum jelentése szerint 2027-re a munkaerőpiacon jelen lévő munkavállalók közel fele kénytelen lesz átképezni magát, ha lépést szeretne tartani a folyamatosan változó munkahelyi követelményekkel. A folyamat szélesebb körű tendenciát tükröz, amely arra készteti a szakembereket, hogy online tanfolyamok vagy munkahelyi képzések keretében folyamatosan frissítsék a tudásukat többnyire a digitalizáció, az adattudomány és a mesterséges intelligencia területein.

Mindezek a trendek és kihívások arra kényszerítenek bennünket, hogy a figyelmünket fokozottan összpontosítsuk a jelenre, vagyis az életnek arra a szeletére, amelyről feltételezzük, hogy még képesek vagyunk irányítani. A múlt, bár fontos, mégis távolinak tűnik, míg a jövőt gyakran nyomasztónak és bizonytalannak látjuk. A jövővel kapcsolatos aggodalmainkat gyakran elhessegetjük azzal, hogy „lesz, ami lesz”.

A technológiai változások gyors üteme, a gazdasági nyomás és a folyamatos önfejlesztés arra kényszerítenek minket, hogy szünet nélkül a jelennel foglalkozzunk, és megnehezítik, hogy képesek legyünk egyet hátra lépni, és ránézni az átfogó képre. Így pedig fennáll a veszély, hogy szem elől tévesztjük a nagyobb összefüggéseket, hogy nem mérjük fel a tetteink hosszú távú következményeit, és elszalasztjuk egy olyan jövő tervezésének a lehetőségét, amelynek alakításában aktívan részt vehetnénk, nem pusztán reagálhatnánk rá, mire elérkezik.

De így fejlődtünk azzá az emberiséggé, amelyet ma alkotunk. Őseinktől kezdve, akik gyűjtögetésre és vadászatra rendezkedtek be a túlélés érdekében; az előttünk élő generációkon át, akik jólétre, szabadságra és tevékenységeik folyamatos fejlesztésére törekedtek; egészen korunk emberéig, aki kénytelen a folyamatosan növekvő információmennyiséget befogadni és feldolgozni.

Az lenne az új életfeladatunk, hogy ne vesszünk el az információk tengerében, hanem értelmet és irányt találjunk benne.

Jövősokk kontra FOMO

A helyzetet két ellentétes erő még tovább bonyolítja. Az egyik a „jövősokk”, amelyet Alvin Toffler amerikai jövőkutató és felesége, Adelaide Farrell írt le 1970-ben. Azzal érveltek, hogy a társadalom túl rövid idő alatt ment keresztül túl sok változáson ahhoz, hogy „szuperipari társadalommá” váljon. Az ezzel járó „információs túlterheltség” (Toffler által népszerűsített kifejezés) túl nagy megpróbáltatás elé állítja az embereket, továbbá a technológiai fejlődés gyorsulása nyomán elszakadnak egymástól, és stresszesebbé válnak, mint valaha.

Az 1970-es években a „jövősokk” elemzése egy új, okos módszernek tűnt, amely segít jobban megérteni a modern polgár megéléseit, tapasztalásait, illetve az emberiség és a technológia között létrejövő egyre növekvő feszültséget. A 21. században ez a sokkhatás nemhogy csillapodott volna, de még inkább felerősödött. A folyamatos információáradat, a technológia exponenciális fejlődése és a továbbra is gyors társadalmi változások sokkal nagyobb léptékben hálózzák be az élet minden területét, mint ahogy azt Toffler az 1970-es években képzelhette.

De talán Toffler elmélete nem is annyira távoli sokkra utal, hanem épp a jelenlegi valóságunk pontos leírása. A folyamatos „jelensokk” állapotában élünk. A Toffler által említett, a változások nyomán bekövetkező túlterheltség gondolata mára mindennapi tapasztalattá vált. A közösségi médiától kezdve az MI használatáig, a jövősokkot előidéző erők ma már az életünk szerves részét képezik. Ahelyett, hogy valami nagy áttörésre várnánk, a bőrünkön tapasztaljuk az átalakulás egyre fokozódó erejét. Ebben az értelemben a jövősokk már nem a jövőben bekövetkező elvont dolog, hanem annak a világnak a tükröződése, amelyben élünk.

A másik ellenható erő a FOMO, az attól való félelem, hogy kimaradunk valamiből vagy lemaradunk valamiről. A kifejezés dr. Dan Herman marketingstratéga 2000-ben megjelent tanulmányából származik. A FOMO azt az érzést írja le, amikor valaki nincs állandó kapcsolatban a hírforrásokkal és általában a világhálóval, így lemarad az információkról, eseményekről vagy élményekről. Olyan negatív pszichológiai és viselkedési állapotokkal hozták összefüggésbe, mint a szorongás, a stressz és a depresszió. Ha nem lógunk folyamatosan a közösségi hálókon, attól rettegünk, hogy lemaradunk, képtelenek leszünk reagálni, kapcsolódni vagy részt venni a körülöttünk lévő, gyorsan változó világban.

Ezek az ellenható erők példátlan nyomást gyakorolnak ránk. A FOMO arra késztet bennünket, hogy a bizonyítottan negatív mentális és egészségügyi következmények ellenére is folyamatosan kapcsolatban maradjunk, miközben a temérdek feldolgozandó információ nyomán a jövősokk is szorongást és félelmet vált ki belőlünk. Nehéz megtalálni az egyensúlyt, és sokan úgy érzik, csapdába estek a hírek könyörtelen áradata és a naprakészség fenntartásának mentális terhe között.

Én tudatosan döntöttem úgy, hogy nem egy erdőben, a társadalomtól és a digitális zajtól elzárva szeretnék élni, és nagyra becsülöm a fejlett civilizáció előnyeit, valamennyi mellékhatásával együtt. Amikor pedig a szorongás kezd bekúszni az életembe, és úgy tűnik, hogy a háborúkkal, világjárványokkal és gazdasági válságokkal küzdő világ a szakadék szélén imbolyog, és közeledik a világvége, mindig elolvasom Alvin Toffler A harmadik hullám című másik könyvének első bekezdését:

Olyan korszakban élünk, amikor terroristák túszok életével játszadoznak, egyesek a harmadik világháborúról suttognak, valuták roppannak össze, követségek lobbannak lángra, és számos országban kommandósok fűzik be a bakancsaikat, s nap mint nap elborzadva futjuk át az újságok címlapját. Az arany ára – a félelem érzékeny barométere – minden rekordot megdönt. A bankok reszketnek. Az infláció tombol és uralhatatlanná válik. És a világ kormányai bénultságra vagy tehetetlenségre vannak kárhoztatva.

Ismerősen hangzik, ugye? Ezt 1980-ban, több mint négy évtizeddel ezelőtt írta. Akkor is úgy éreztük, hogy a világ irányítása épp kicsúszik a kezünkből. Pedig nem kellett aggódnunk az MI miatt, és nem fenyegetett a klímaválság. De a jövősokk csírái már jelen voltak.

A káosz érzése tehát nemcsak a jelen korra jellemző, hanem visszatérő minta a történelemben. A világ mindig is összetett volt, és bár az emberek eltérő kihívásokkal szembesültek, az ellenálló képesség, amelyet azért fejlesztettünk ki, hogy megbirkózzunk velük, megmaradt. Ám a múlttal ellentétben, amikor a káosz még távoli viharként tűnt fel a láthatáron, ma már a küszöbünkön toporog. A leginkább kézenfekvő módon a Covid–19-világjárvány idején nyilvánult meg, amikor a saját „jövősokkomtól” az egekbe szökött a szorongásom.

A saját jövősokkom

A „jövősokk / FOMO” kombináció számomra, és valószínűleg sokak számára is tovább rontotta a helyzetet, amikor a Covid–19 lecsapott. Kutatóként megtapasztaltam, hogy minden nemzetközi együttműködési program leállt, kénytelen voltam felfüggeszteni minden futó projektemet. Előadóként átéltem, hogy egy hét alatt sorra mondták le a másfél évre előre megszervezett konferenciákat, és az iparágam gyakorlatilag egyik napról a másikra eltűnt.

Ezekre a történésekre úgy reagáltam, hogy elkezdtem még keményebben dolgozni, mint valaha. A világjárvány okozta anyagi veszteségek ellenére sem akartam szélnek ereszteni a csapatom tagjait, miközben egy másik színtéren szünet nélkül a családom egészségéért aggódtam. Mindennap nyomon követtem a fejlesztés alatt álló vakcinákról szóló összes bejelentést, a betegség globális terjedéséről készült beszámolókat és híreket arról, hogyan reagálnak a különböző társadalmak a globális fenyegetésre. Ez azt jelenti, hogy nap mint nap végtelen mennyiségű esetszámot, halálozási rátát és egyéb közegészségügyi adatot próbáltam értelmezni.

Mikorra készülnek el az első oltások? Szükség lesz-e vakcinaútlevélre? A kézfogás örökre a múltba vész? Mikor látjuk egymást újra?

Év végére súlyos szorongás lett úrrá rajtam, pánikrohamokkal küzdöttem. Nem tudtam megbirkózni azzal az információs túlterheltséggel, amelyet én magam idéztem elő. Nem beszélve arról, hogy elvárták tőlem, mint jövőkutatótól, különösen orvosi jövőkutatótól (The Medical Futurist), hogy segítsek megfejteni, mi vár ránk. Mikor ér véget a Covid–19? Meddig kellene fenntartani a kijárási tilalmat? Mikor állnak rendelkezésre oltások és kezelések? Azok biztonságosak lesznek?

Azt tettem, amit mindig is: jövőkutatói módszereket alkalmaztam. Közzétettem egy elemzést három, részletesen kidolgozott lehetséges forgatókönyvvel 2020 áprilisában.

Az első, mesebeli forgatókönyv szerint minden a javunkra fordítható volt, és 1-1,5 éven belül, 2021-re vagy legkésőbb 2022-re visszatérhettünk a megszokott életünkhöz. Bemutattam, hogy példátlan nemzetközi összefogás eredményeként hogyan lehet a szokásos évek helyett hónapok alatt kifejleszteni az oltásokat. Aztán megnéztem, hogy az Egészségügyi Világszervezet és más közegészségügyi szolgálatok mennyi idő alatt lennének képesek lebonyolítani a történelem legnagyobb szabású és leggyorsabb oltási programját, amelyben a világ lakosságának zöme örömmel vesz részt. Az azonnali és szigorú kijárási tilalmak hatására az új fertőzések száma zuhanásszerű csökkenésnek indul, és a drasztikus intézkedésekkel az év közepére képesek vagyunk ellenőrzésünk alá vonni a világjárványt, és fokozatosan visszaállítani a gazdasági tevékenységeket. Idealista elképzelés volt, túl szép, hogy igaz legyen. Ez volt a cél.

A disztópikus forgatókönyv kellőképpen riasztó képet festett. Eszerint a legtöbb ország összeomlik a nyomás alatt, a vírus nemcsak a nyarat éli túl, de több járványhullámot is előidéz a téli hónapokban, és talán még a nyájimmunitás sem jön létre, ami azzal jár, hogy még több százmillió ember fertőződik meg, és az összeomló egészségügyi rendszerek mellett a halálozás eléri vagy meghaladja a 10 százalékot, ami több tízmillió halottat jelent. Ez a forgatókönyv azt valószínűsítette, hogy a közösségi távolságtartástól kezdve a kijárási tilalmakig valamennyi járványügyi intézkedés következményeit el kell szenvednünk, amíg egy nehézkesen bevezetett oltás sok évvel később meg nem állítja a vírus terjedését.

Az optimista forgatókönyv valahol a kettő között helyezkedett el. Eszerint az országok további zárlatok bevezetésére és a társas érintkezések csökkentésére kényszerülnek, miközben nyomon követik a fertőzött egyéneket. A tapasztalatok alapján a fertőzés ellenőrizetlen terjedése az egészségügyi intézmények túlterheltségéhez vezet, azok működését viszont sikerül fenntartani. A korlátozások túl korai feloldása esetén még azoknak az országoknak is szembe kell nézniük egy második fertőzéshullámmal, amelyek addigra sikeresen megfékezték a terjedést. Ennek következményeként még szigorúbb intézkedések bevezetésére kényszerülünk, és még néhány évig (de nem fél évtizedig) harcolnunk kell a Covid–19 ellen, ami azt jelenti, hogy még egy ideig együtt kell élnünk az utazási korlátozásokkal, a védőmaszk használatával és az egészségügyi rendszer túlterheltségével, de a viszonylag rövid időn belül kifejlesztett vakcináknak és egy többé-kevésbé sikeres oltási programnak köszönhetően 2-3 éven belül, 2023-ra mindezt magunk mögött hagyhatjuk.

A visszajelzések, amelyeket kaptam, egyértelműen megerősítették, hogy a forgatókönyvek segítettek abban, hogy az emberek felismerjék, a normalizálódáshoz vezető út még a legjobb esetben is hosszú lesz. 2020 áprilisára nyilvánvalóvá vált, hogy a járványt nem tudjuk hetek vagy hónapok alatt leküzdeni. Ez egy maraton lesz, nem sprint. A jövőkutatói módszerek segítségével az ismeretlent olyan forgatókönyvekbe illesztettem, amelyekre felkészülhettünk, így kivezettek a bizonytalanságból, lehetővé tették, hogy tisztábban lássunk.

Ez a hozzáállás nekem is némi lelki megnyugvást hozott. A hosszú távú gondolkodás szükségszerűségének elfogadása segített kordában tartani az elvárásaimat. Nem szüntette meg teljesen a szorongásomat – ebben sokkal nagyobb szerepet játszott a kétéves terápia és a belső narratívám megváltoztatása –, de biztosította a mentális stabilitás alapját azokban a zavaros időkben.

Azért kezdtem el írni ezt a könyvet, mert megdöbbentett, hogy még a szakembereknek is csak elenyésző része használja aktívan a jövőkutatás ezen hatékony módszereit, amelyek révén tisztán és világosan feltárhatjuk a holnap még ismeretlen történéseit. Képtelen voltam elfogadni, hogy a jövő megfigyelése, fürkészése, elemzése és a jövőre való felkészülés létfontosságú feladata pusztán néhány kiválasztott kiváltsága legyen.

A jövőt nem sajátíthatja ki a szűk elit, a jövő mindenkié. Elfogadhatatlan, hogy a jövő még nem demokratizált. Mindannyiunknak hozzá kell tudnunk férni az ehhez szükséges eszközökhöz.

Ennek a könyvnek az a célja, hogy bemutasson és megtanítson jövőkutatói módszereket, és segítsen kifejleszteni azokat a gyakorlati képességeket, amelyeknek köszönhetően a kezünkbe vehetjük az irányítást. Együtt kitörhetünk a „jelensokk” és a rövid távú gondolkodás szorításából, és létrehozhatunk egy jövőközpontú szemléletmódot, amely elősegíti, hogy alkalmazkodóképességgel és előrelátó tudatossággal fogadjuk azt, ami a jövőben ránk vár.

A könyv végére megtanulunk magabiztosan boldogulni a bizonytalanban, és határozottan lépni fel a változásokkal szemben. Mintha egy új, eddig ismeretlen táj térképére bukkantunk volna. Fedezzük fel együtt!

Kétségkívül vakmerő törekvés, de a tét túl nagy ahhoz, hogy teketóriázzunk. A modern élet egyenesen bünteti a bizonytalanságot, a jövő jobb megértése pedig túl fontos – ne bízzuk a véletlenre.

Hogy állsz a jövővel?

Arra kérlek, állj meg egy pillanatra, és gondolkodj el azon, te személy szerint hogyan közelíted meg a jövőt.

Az életed mely területein tervezel előre? Hunyd le a szemed, állítsd le a mindennapi információáradatot, lépj hátra, és kellő távolságból vess egy pillantást az életedre. Mit teszel rendszeresen annak érdekében, hogy felkészülj a jövőre?

Üdv újra a valóságban! Vettél magadnak egy könyvet, benne egy térképet a jövőhöz, ezért biztos vagyok benne, hogy az alábbi tevékenységek közül, ha nem is mindegyik, de legalább néhány az életed része.

•Megpróbálsz egészséges étrendet és életmódot követni, rendszeresen sportolsz, hogy megelőzd az egészségügyi problémákat. Évente eljársz szűrővizsgálatokra, hogy minél hamarabb fény derüljön az esetleg felmerülő problémákra.

•Tanfolyamokba, workshopokba, diplomák megszerzésébe fektetsz, hogy folyamatosan fejlődj a karrieredben, és új képességeket sajátíts el.

•Foglalkoztat az újrahasznosítás, komposztálsz, és a fenntarthatóbb jövő érdekében csökkented a hulladékot.

•Napelemeket vagy energiatakarékos készülékeket telepítesz, hogy csökkentsd az ökológiai lábnyomod.

•Új területeket fedezel fel, például nyelvet tanulsz, maratonra edzel vagy sakkozol (ha ez utóbbit választod, keress meg a lichess.com-on, a Berci3 felhasználónév alatt).

•Kertészkedsz vagy egyszerűen csak fákat ültetsz.

• Gondolsz a nyugdíjas éveidre, ezért takarékoskodsz, illetve az anyagi biztonságod megteremtése érdekében nyugdíjbiztosítást kötsz.

•Biztonsági mentést végzel a fontos digitális adataidról, például a fényképeidről és dokumentumaidról.

•Digitális eszközök használata közben rendszeresen szünetet tartasz, a tudatosság gyakorlása és a mentális egészséged érdekében.

A fentiek mind a jövőorientált gondolkodás gyakorlati jelei. De még ezeknél is több dologra figyelhetnél tudatosan, ha a folyamatos információáradat nem terhelne túl.

A fenti tevékenységek zöme a jelenből ered. De hogy állunk a jövő kihívásaival, amelyekkel még nem számoltunk, amelyekről még nincs tudomásunk, vagyis a jelenlegi tudásunkon kívül eső bizonytalanságokkal? Többségünknek egyszerűen nincs elég ideje, energiája vagy erőforrása ahhoz, hogy még ezzel is foglalkozzon.

Ezzel szembesülve elgondolkodtam, vajon mindig is így álltunk-e a jövőhöz, vagy ez csak a modern életünk tünete?

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

Space Grotesk – SIL Open Font License

Noto Serif – Apache License 2.0

Source Serif 4 – SIL Open Font License