Kaffka Margit

Négy regény

Olcsó eKönyvtár

Klasszikusok ekönyvben a legjobb áron

olcsoekonyvtar.hu

Tartalom

MÁRIA ÉVEI

ÁLLOMÁSOK

LÍRAI JEGYZETEK EGY ÉVRŐL

KÉT NYÁR

MÁRIA ÉVEI

1

– Hol van Mária? Mária, alszol? – kérdezte Józsa hirtelen, és felkönyökölt a párnán.

– Üres az ágya. Valahol olvas, vagy memoárt ír a nappaliban.

– Ejnye! Az utolsó estéink ezek így együtt.

– Bolondul ideges. Múlt éjszaka – ti nem is tudjátok – fenn voltam vele, szegénnyel. Lelopóztunk a kertbe, a hársfa alá, és háromig beszéltünk.

– Na, képzelem!...

A harmadik ágy felől hallatszott ez már, kicsit kiábrándult és szomorú éllel. A másik két leány is megzavartan hallgatott el egy időre.

Nagyon távoli és gyenge fény – messze csillagok és messze utcalámpák világa – révlett halovány csíkban egy sárga ripsz paplanon – a Klára felhúzott térdei ormán. Bizonytalan fűillatok érződtek az internátusi kert és túl, a liget felől; a mosdólavór rézcsapjából zengő neszeléssel hullt le egy-egy vízcsepp. „Hányszor volt így, éppen így – ez a perc, ez a hangulat!” – gondolta Józsa, és nagyra nyitott szemmel bámult a homályba. Őszintén naiv érzelmesség fogta el; szentenciákat kellett mondania.

– Holnapután, lányok, el kell menni nekünk innét, szétszóródni mindenfelé. Ez a három évünk itt marad, meghal – sohse leljük meg többet. El tudjátok gondolni, lányok?... Itt fiatalok voltunk.

Könyökéig csúszott a bő, csipkés hálóing. Csak a karja gyöngyházfényét látta és néhány fehér színű tárgy derengését a szobában, százszor megszokott helyükön. „Volt úgy, hogy téli éjszakákon a kályhaszén parazsa világlott rózsaszínelve a porcelánokon s a székekre dobott ingeken – a rolló csukva volt, mindenki fülig takaródzott, és Klári nagy, szürke pamutsállal a nyakán teát főzött nekünk. Zi-z-z-z! A tilosság izgalma volt ebben is, a szabályok kijátszása, és milyen jólesett, egész gyerekesen. És Mária egy angolból való verset zümmögött félhangon a Rózsakerti Fiúról...” „Milyen kedves, drága volt mindez”, gondolta sírnivágyó megindulással, és annyi minden eszébe tolult. „Hol voltál oly sokáig, te rózsakerti fiú? Az istállóban jártam, anyám, te szomorú! Rám vársz még este, de meg nem térek!...” Vagy a szaggatott, lihegő beszédek, mély és eleven zokogások, miket öntudatlanul, mindenről megfeledkezve csuklottak el itt nagy, tavaszi estéken, mikor telihold járt-kelt a meztelen kert fölött, és odalenn fázón rügyeztek az orgonák meg a hársak.

– Emlékeztek arra, lányok? Egyszer így voltunk itt éppen – de az áprilisban lehetett tavaly –, és bejött Mária közénk halálsápadtan, ott állt a holdvilágban, és reszketett. „A zongoraszobában ültem – azt mondta –, az ablakban ültem, és gondoltam valamire nagyon erősen, lehunyt szemmel. Akkor lövést hallottam, egészen közelről, és alattam a téren – beljebb egy kicsit – egy férfi hanyatt esett egy padon. Én láttam... a halántékán jött a vér... Jó ruhája volt, a karja lecsüngött a földre. Egy rendőr szaladt oda az utca felől, föléhajolt és megnézte – és hosszan sípolt a másiknak...” Emlékeztek? Azt mondta, épp abban a pillanatban gondolt valamire – csodálatos, erős és gyönyörű gondolata volt –, és az ilyet nem lehet elfeledni...

– Istenem! Persze, így gondoljuk ezt. De mennyi mindennek kell még történnie mivelünk!

– Nem tudom, Klári – azt hiszem, ezek a dolgok maradnak fontosak mégis. Legfontosabbak. Éppen azért, mert még kívül vagyunk...

– Ejh! Játék volt itt az egész „belső” életünk – és minden egyéb. Most már megmondom – én titokban sokszor éreztem annak, játsztuk a dolgokat, élményt, lihegést, szomorúságot; apró, csinált novellákat. Ha volt valami igaz ezek mögött, tán olyasmi, amit sohase tettünk szóvá. Én egy-egy pillanatra belülről, néha nevettem. Gyerekek...

– Hallgass – ne, ne józankodj most! Klári, hisz ráérünk majd egy életen át. Inkább ha sírni tudnánk egyszer még így együtt! Holnapután csengetnek nekünk még egyszer, utolszor, mint a leckeórák után. Csilling!... És akkor következik a valóság.

Klára tettetve ásított, megfészkelődött az ágyban, és kifelé fordult.

– Gyermekem, csakugyan fájhat a szíved, mert nem is veszed észre, hogy közhelyeket mondtál egy évzáró beszédből. Kedvesem!

Szomorkás és gyöngéd, nevető hangba enyhült ez a csúfolódás, de a Vica keserűbb, rövid kacaja is felhangzott. Megint elcsöndesedtek. Olyan szokatlan és megzavaró volt ez így, hogy nem tudták meglelni a rendes összehangoltságot – a régi, drága, színes és meleg intimitást, amikor szinte csak önmaguk számára duruzsoltak szaggatott, friss, furcsa szókat néha – és úgy értették és élvezték egymást, mint önmagukat: hangulatokon, szavak árnyalatain át. Hát máris közébük került a „valóság” – gondolta Józsa ijedt szomorúsággal.

– Miért nincs benn Mária – kérdezte újra gyorsan, hogy ébrentartsa a többit. – Egyszer még verseket mondana nekünk? Mennyit tud – és mit tud csinálni ez a teremtés az ő csodálatos, letompított hangjával – mintha mindig készülő zokogást fogna vissza. Néha monoton, szinte fásult és egy fordulatnál... ó, ha inspirálva van, meg lehet bolondulni tőle! Lányok, emlékeztek a Rózsakerti Fiúra – vagy a kis Nielsfinre, akinek pici, meleg, piros tündérpapucsa, egészen szívformájú, lemaradt, ottveszett a nagy hóban... Most egy románcra gondolok a kései, móros, keletieskedő spanyolból – ej, hogy is volt? Bizonyos Lindrajenek szól. „Tekinteteddel mérget kevertél vérembe, édeset!” így kezdődik. Nem tudod tovább, Klári?

– „Ideje vagyon a szeretésnek, és ideje vagyon a szökésnek! Ideje vagyon az ölelésnek, de eljő ideje az öleléstől való eltávolodásnak!” – mondja a prédikátor...

– Tudom, ez a Jób könyvéből, milyen szép ez is!... És a Sulamith énekeit hányszor mondtuk így együtt, litániásan; olyankor átjött Borka is, akkor lett menyasszony – és szegény kis Lujzi a tizennyolcas szobából. „Mikor béviszen engem a király az ő ágyasházába, örvendezzetek és vigadjatok, mert az ő szerelmei jobbak a bornál. Nárdusnak jó illatja származik őtőle; – olyan nekem, mint egy kötés mirha, mely az én kebleim között hál. Az ő bal keze az én fejem alatt, és az ő jobb karjával átölel engem...”

– Aludjunk, aludjunk, éjfél is elmúlt...

– Nem!

– Holnap csomagolni kell, ugye Vica? És most már... egyszer már ideje okosnak lenni! Meglássátok, megkeserüljük még! Odakinn minden egészen más, egészen csúnya!

– Nem bánom... Most el fogom mondani nektek a Szőkehajú Izolda történetét Tristánnal. Ezt is, ugye – a monda forrását – Mária lelte meg egy régi kis francia népmesekönyvben. Ó, hisz te is ott voltál, Vica, mikor elmondta. „Nyers és üde vadócgyümölcse, őstípusa a szerelem nevű kultúr-idegbajnak, e kényszerképzetes hóbortnak, melyet a középkor hagyott az emberiségre.” – Ezt mondtad, mert az még tavaly ősszel volt, Vica, akkor te még így beszéltél... Jaj, hát egyszer Tristánt, a halálos-hű lovagot küldi kísérettel menyasszonya elébe a király. Jövet a hajón véletlenül isznak a bájitalból, amelyet a házaspárnak szánt Izolda anyja, és a hű komornára bízott; az Örökké Megújuló Vágy vize volt az. Estétől reggelig összeölelkezve állnak a hajósátor ajtajában. „Nem ők szerettek, az ital szerette önmagát bennük!...” És megérkezvén, a nászéjszakán Berennis helyettesíti Izoldát; az önfeláldozó, szűz udvarhölgy. Asszonya tud a cselről, és mégis meggyűlöli a leányt utólag ezért; alig-alig kegyelmez életének. Mert mégis az ő királyi ágya volt az?... Hát nem gyönyörű, Klári?

– Őrült vagy! Őrültek vagyunk mind! Folytasd!

– Azok ketten tovább élik a titkos és szörnyű szerelmet. Besúgják a királynak, és az – hogy a vádlókat megszégyenítse – ott hálatja a lovagot őrizőül az ágyasházban, míg maga vadászni jár. De a lovag ellenségei fűrészport szóratnak el a terem földjén. Berennis tudtára adja azt, és Tristán... átdobja magát egy halálugrással a királyi nyoszolyára. De felszakad közben egy régi sebe, szökkenő, piros vér pirosra festi a padlót, és ez lesz árulója; menekülnie kell másnap... Izoldát esküdni viszik a dómba, a szakramentomra tett kézzel kell vallania ártatlanságát. Megdagadt vizű patak állja a kíséret útját, és a királyné egy vén, rongyos koldusra parancsoltat rá, hogy vigye át karjaiban. Az ár közepén valahogy úgy csinálja, hogy át kelljen ölelnie. A templomban fennhangon esküszi: „Isten a tanúm, nem öleltem uramon kívül más férfit, hacsak nem a ronda, útszéli koldust, ki áthozott a vízen!” Sejted már, Klári? Az álruhás Tristán volt a koldus... Azután a bujdosó lovag jártában-keltében valahogyan feleségül veszi a Fehérkarú Izoldát, a másikat; ez is a királyleány volt tudniillik. Igen, hiába nevetsz – ez is szimbólum. Mit változtat az egy ilyen sorsszerelmen? Vadászaton egyszer valami mocsáron vágtat át a királyleány, és szoknyája alá fröccsen a lova felcsapta sárvíz. Keserűn, hangosan felnevet. Miért nevettél? faggatja a szigorú bátyja. „Csak azért – felel –, hogy ez a gyáva sár is bátrabb, mint az én királyi férjem, Tristán!...” Hát ehhez mit szóltok? – Vad, vad – csudaszép!... Hogy is van tovább? A haláleset – igen, azt tudjátok, a wagneri. Jaj, de mennyi minden van közbe még!... Igen, egyszer valahonnét egy ölebecskét küld a Szőkehajúnak a lovag, egy bűvös csengő a nyakában, és minden szavára derül egy-egy mosollyal a szomorú királyné arca, s a szíve is, mert ez a Felejtés csengője volt. Egyre ugrándozott az eb, és az egész birodalomból odajártak zarándokolva a keseredettek, és enyhülésre találtak a zengő zenében. De egy nap megdöbbent Izolda önmaga változásán. „Feledhetném-e valóban Tristánt?” – kérdezte ijedten. És azonnal a tengerbe dobatta csengőstül a kutyát... Jaj, gyerekek, gyerekek! Milyen sűrűség, mennyi minden! És azt mondják, hogy nekünk még csak ezután kezdődik az élet.

Kifáradt a beszédben. Feje alá kulcsolta szép, fehér karjait, és lehunyt szemmel, mély lélegzéssel pihegett hanyatt fekve, mint valami igazi felhevülés után. Klára halkan dobolt ujjaival az ágy pléhmennyezetén. Vica szólalt meg váratlanul.

– Hát ez megvolt – kezdte csendes hangjában több bánattal, mint gúnnyal –, e nyolcszázéves konfliktust megoldottuk egyszer megint valahogyan! A szó mámora elborított megint – sose szégyelld, Klára. Két nap a világ. Igaza van Józsának, be kellene hívni a többi szobákból is a lányokat – az internátust, ezt az egész lelki bordélyházat, és orgiáját csapni, fekete miséjét a szónak. – Hajnalig. – Virradatkor aztán ezek „a jól ismert, kedves falak” elkezdenek majd tágulni, távolodni, köddé ritkulva magasba nyúlnak, és lehajolnak mint óriási, fantasztikus emelőgépek, és felragadják a mi csomagjainkat. A szalmazsákba varrott ágyneműt meg a zöld ládákat, ahol vásott, intézeti fehérneműek alján ott nehezednek iskolakötésben a Fénelonok, Rousseau-k, Spencerek, a Wundtok, Fechnerek, Riedlek, Beöthyk, e sok zagyva útravaló. Megfogják, kiemelik és partra teszik ott az Aréna út közepén. Felfelé is megy az út, lefelé is; mi odaállunk a motyóink mellé. No de, most mi lesz? Merre, uramisten, le vagy fel, mert attól függ minden további már most...

A másik két lány nem felelt hirtelen. Kelletlenül jutott eszükbe az a nagyon egyszerű dolog, hogy a Vica csakugyan egészen vagyontalan, árva és csaknem teljesen egyedülálló. És ha innen ki kell mennie...

– Nem látjátok – nevetett fel kicsit erőltetve, idegesen –, máris megnőttek, kísértetien imbolyogva hajbókolnak, és csúfolódnak velünk: „Tessen kérem, méltóztassanak helyet adni a következő generációnak. Tessen, anyányi nagykisasszonyok, huszonegyesztendős iskolások! Kinn tágasabb!”

– Hogy tágasabb-e? – tűnődött Szentillay Klári, és feje alá gyűrte a párnát. – Az se igaz, fiam, hogy tágasabb!... Hanem egy dolog bizonyos, Vica. Az, hogy amit te most mondtál, ahogyan mondtad, az éppen úgy stílus – vagy szókéjelgés, amint te nevezed –, mint a Józsa meséje az imént. Szegény gyerekeim... szegények mi! Mennyi bajunk lesz majd, amíg hozzátörődünk a külső világhoz!

E percben mind a ketten világosan értették, hogy mit akar mondani. Mind érezték itt már, hogy mit fog jelenteni az; meglenni ezentúl e különös, gőzködű levegő nélkül, mellyel itt körülvették volt lelküket, érzéseiket szinte természetellenes szivárványlással. E fülledt összecsukottság tette – a fokozott asszonyi és intellektuális érlelődés idején, és fiatal testük szüzességét is ez őrizte és szigetelte el: a teljes és túlzott lelki kiélés és a műélvezés elvonatkozottságában betegessé nőtt igényeik, írott betűkbe hazugul sűrített élet volt előttük, ez lett kis és nagy élményeik mértéke, és hozzáhangolódtak ifjúságuk fel-felszakadó ritmusai. „Szépségbe göngyölt nászt!...” Tán Mária mondta ezt is egyszer. És bár elégszer kimehettek, és járhattak szabadon, kíséretlen a pesti utcákon, soha kísértetbe sem ejtette őket az aszfalt lehetőségeinek vagy látványainak köznapisága. Ó – milyen „másképp” gondoltak ők egy ölelést például!

– Gyerekeim – folytatta egyre hevesebben –, próbáljátok meg csak egyszer végiggondolni komolyan – hogy micsoda egy élet volt ez, amit itt éltünk! Semmi gondunk, semmi muszáj munkánk nem volt – azt a kevés kollokválási időt nem számítva. Csengettek – bementünk órára; csengettek, kijöttünk, ettünk – aludni mentünk –, és e teljes ingyenkényelem és jó életrend közepett olyan szabadon kerestük ki az olvasnivalókat, a lelki kendőzőszereinket, mint ahogy parfümöt, bőrápoló szappant, fürdősót vehettünk a zsebpénzünkön. És mikor szombat délutánonként sorban betelefonáltak bennünket a fogadószobába, ahol rokonok vagy barátnők, pesti zsúrasszonyok és – túlnyomó számban bizony – ál-unokafivérek vártak, és a kicsi asztalok körül megindult társaságonkint a szokott halk, fojtott beszélgetés, és mi ragyogtattuk a szemünket, és kacérkodtunk nekipirulva, kiöltözetten, illatosan kifürödve – mert a heti fürdőóra pont a vendégórák előtt volt beosztva; – igen, ilyenkor sokszor jutott az én eszembe is a Vica ötlete: egy nyilvános ház szalonja, egy finomabbé, ilyen lehet nagyjában. A különbség annyi csak, hogy a párok itt nem tűntek el diszkréten végül, hanem ha a nagy falióra elverte a hetet, a napos felügyelőnő tapintatosan közeledett a maradozó csoportokhoz, és figyelmeztette a vendégeinket, hogy az idő lejárt. Akkor elmentek, és mi szépen feljöttünk a szobáinkba, egymásnak regélni, néha éjfélig is. Mint a bomlott méhraj a kasokból, úgy jött-ment, vizitelt egymásnál a szobák népe ilyenkor – és ha szétszedtük az impresszióinkat, elejtett szókat, célzásokat –, témánk volt egy-egy egész hétre való új szombatig vagy kimenőnapig. De azok, akik vendégeink voltak, ugyan mi mindent nem mondtak, próbáltak, láttak és tettek azalatt! Erre alig gondoltunk – akármelyik otthon-zsúrozó bakfis jobban gondol. Mi azt hittük tán – így teszik el magukat egy szép skatulyába jövő szombatig. – Mikor Vicának udvarolni kezdett Laub doktor...

– Hagyd azt most! – érzékenykedett közbe a másik.

– Jó!... Szóval ez a csekély különbség, amint kifejteni bátorkodtam, pont ölég volt mégis, hogy hozzájáruljon a mi megbolondításunkhoz. Hiába, most nyíltan beszélek! Nem ez volt a legfőbb, persze! Szó, ami szó, ezek a „jól ismert, kedves falak” nem is zártak minket túl szorosan, az internátus felől ugyan akár... A matematikusok közül a túlsó szárnyban hét lett menyasszony azalatt, míg itt voltak, négy meg abbahagyta a tanulást, férjhez ment még első évben. De mi? A „Nyelvész- és Irodalom-Csoport” szaga messziről parfümlik és émelyeg rajtunk. Odalenn a könyvtárszobában mi bűnöztünk Grätchennel, és lángoltunk Júliával, szenvedtünk Sakuntalával, és bűnhődtünk Elsával – és Szavitritől Heloise-ig és Imogéntől Dorotheáig átszíttuk az idegeinkbe kelet-nyugat literatúrájának és minden álmodott asszonyának minden kigondolható szenvedélyét. Komolyan, szakszerűen, a munka látszatával gyötörtük magunkba a legkülönfélébb, idegen szerelmeket; holott jómagunkat az Isten cifra világán soha, senki még szájon nem csókolt...

– Már akit nem!... – próbált most már Józsa gonoszkodni, de mindjárt észrevette maga is, hogy igazság híján mennyire nem sikerült.

– Na, csak hagyd el! A tizenhetes szoba lakóira esküdni mernék. Ó, mi szegények! Micsoda levegő-történeteket játszottunk végig itt mi négyen, micsoda álomnovellákat és milyen odaadó publikuma voltunk egymásnak! Vegyük csak sorra – most senkit se kímélek. Emlékeztek, milyen volt Vica első esztendőben? Milyen büszkék voltunk rá, mikor dolgozata megjelent a Nyelvőrben, „A finnel rokon elemekről igeragozásunkban”. Azt hittük, ő lesz az közülünk, aki produkálni fog valamit, aki megmutatja!... Révész professzor is így gondolta nyilván, aki bejuttatta a cikkét – de a felesége, az internátus-igazgatónő, már akkor elég hűvös volt Vicával. Észre se vettük itt az összefüggést – mi gyámoltalanok –, pedig tán el lehetett volna kerülni azt az ostoba látszatot, ami... Ej, de hát Vica akkor találkozott a nagynénjénél Laub doktorral. „Csak barátság ez, semmi egyéb!” Milyen sokáig gyanútlan volt az istenadta leány. Emlékeztek, mikor egy kimenőnap előtt este bolondul kirázta a hideg, negyvenfokos lázzal rémülten küldtük a betegszobába – másnap reggelre semmi baja; az intézeti orvos nevetett! Hogy megszépült akkoriban ez a lány, és mennyire nem tanult semmit – és Révész tanár úr milyen érthetetlenül gyöngéd elnézéssel intézte el az alapvizsgáját. Jött a nyár, a levelezés – de hogy mi volt azokban a levelekben! Lilán-túli finomságok és semmi tény – minden vidéki fruska tudta volna a módját, hogy kell az ilyet gyakorlatibb révbe terelni – Hymen felé. De itt a szó volt a fontos, és végre a legény maga sem tudta már, hogy mit értsen és mit akarjon... Akkor aztán jött ősszel a „csalódás”, az éjszakai bőgések, karikás szemek. Mikor a szokott harmadéves vacsorán volt a csoportunk az igazgatónőnél – emlékszem –, én adtam oda Vicának a levelet – akkor küldték ki az irodából a postát –, a Laub írását jól ismertem a borítékon. Az utolsó levél volt, szakítás, búcsú, magyarázkodás, de nem juthatott hozzá, hogy elolvassa ott; a blúza bő ujjában rejtegette. És ez volt az oka, tudjátok, az elolvasatlan levél fojtott izgalma, hogy akkor úgy ragyogott a Vica szeme, és hogy a vacsoránál meg a teánál is később olyan esztelenül, kétségbeesetten, a leghazárdabb nyíltsággal kacérkodott Révésszel. Én láttam a dühtől verítékezni a Jolánta néni pipacspiros képét! És a felborult teaasztalka... Igen, hát nem a kezéért; a térdéért nyúlt az a vén, pápaszemes csacsi – úgy megvadult... és ez a bolond leány felugrott villámló szemekkel. Ott voltam én is akkor a Jolánta kis sárga szalonjában... És ezért volt másnap az a csúnya jelenet – az igazgatónő valami kis ürüggyel nekiment, mint egy vén pulyka... és Vicának ma sincs még állása.

– Klára, de talán ezeket a dolgokat...

– Ó, hagyd csak, Józsa, engem nem izgat már! És aztán – olyan különös –, amíg beszélt, mintha egészen másvalakiről lett volna szó, nem rólam. Csudálkoztam és élveztem, hogy ő így látja. Tán csakugyan menthetetlenül bolondok vagyunk.

– Hadd folytassam! A te „történeted”-ről, Józsa, alig lehet ennyit is beszélni, abban nincs öt percre való „tény”, pedig én győzöm a színezést, igaz-e? Mennyi is történt mindössze? A múlt nyár elején egyszer megint kihívtak Kálmándyék Leányfaluba, a nyaralóba – két pünkösdnap következett épp – és Gina, az asszonyka bennmaradt még vásárlások miatt. Bár ez gyanús nekem – miért akart még egy éjszaka az üres, pesti lakásban hálni nyaralás előtt –, mikor az urát a három gyerekkel, cselédekkel előre kiküldte? A gyerekekkel és teveled, mert a dolgok így összevágnak néha. Akkor már másfél éve lelkendeztél és sírtál és zöldültél ettől a szerelemtől, két kötet naplód teli volt vele, és néha az ágyad szélén ültél órákig mozdulatlan, ölbe ejtett kezekkel... Szóval, a hajó siklott veletek a napfényes folyó hátán, zöld szigeteket hagytatok el, gyárkéményes partokat, fehér madarak szálldostak a víz fodrát súrolva, és lassan rubinpirosra vált a millió fénycsepp a habokban. Gyenge szél jött az alkonyattal. „Nem fázol meg, kis Józsa?” – kérdezte rokonod férje különös, szinte epedő, könyörgő gyöngédséggel. „Ó nem, csak maradj, János!” felelted hirtelen. A három gyerek a fedélzeten futkosott, a te kalapod fehér fátylát habosan fodrozta a szél... No, mit mondjak még? A villában vacsorához terítettek, és te ültél a Gina helyén, te osztottál a kicsiknek. Aztán körben hevertetek a medvebőrre. „Gyerekek, nem látjátok, mennyire hasonlít Józsa néni anyucihoz... így, oldalvást a lámpának!...” „Igen, apa, csak fiatalabb!” Aztán neked mesélni kellett, a Paradicsom Kertjét mondtad el Andersenből... Ez rád vall mégis. Csak az lehet ennyire merész a szóval, aki aztán úr minden mozdulatán, vagy nem is ért egyébhez!... A gyerekek elköszöntek, ti is. „Aludj jól!” – súgta János, soká a kezében tartotta, és végre megcsókolta a kezed. A vendégszobában a vetett ágyon ültél ölbe hullt kezekkel, az arcodon a sok könny, és hallgattad éjfélig, tán tovább is, a Kálmándy János lépéseit, amint odaát fel-alá járkált a szobájában. Hát ez minden, amit egy húszesztendős nagy gyereklány kétéves „szerelmé”-ről följegyezni érdemes. Másnap megjött Gina, és nagyon jókedvű volt, nagyon friss, üde; a te szemed körül meg halványzöld árkok.

– Jó, kérlek, már elég! Tán magad felől is regélnél, te híres, te mindent próbált! Vagy talán azt majd én!

– Nem szükséges, szerény leszek, nem fogok hozzászínezni semmit! Ó, mikor én bolondultam – másodéves korunkban, ősszel –, ez már csak tarka és eseményes, izgalmas egy történet volt! Buzgó protestáns lettem akkor hirtelen, és minden vasárnap eljártam a Deák téri templomba, ahol a híres, fiatal káplán, az „aranyszájú Benedek” prédikált. Na... ennyi! Asszony legyen, aki többet tud facsarni ebből a meséből! Pedig mégis!... A fekete, hosszú fátyolom – gyászt viseltem akkor – egy nap messze kicsüngött a padból, lenn úszott a templom kőkockás földjén. Mindig a pad szélén ültem, és utoljára maradtam, hogy mellettem haladjon el, ha kifelé megy. Akkor megállt egy percre – már régebben észrevett –, lehajolt, felemelte a fátyol végét, marokra fogta kedves-ügyetlenül, csudálkozón, és az ölembe tette. Még kétszer lógattam így ki azt a fátyolt, mikor sikerült magunk maradni a kiürült templomban. Egyszer meglátott az egyházfi; azontúl más oldalra ültem. N-na! Nem vagyok elég ötletes?

Nevetős, csúfondáros kedve átragadt a másik kettőre is, Józsa szívből kacagott: párnái közé fullasztva az éles, idegesen ki-kicsendülő hangot. Aztán hirtelen abbahagyta.

– Hanem, hogy micsoda kifogástalan, numerózus prózában volt mindez, Klári, milyen szélesen, epikusan, helyenkint mégis lüktető menetben folyt ajkadról a „szó”. Még te mersz csúfolni minket, öreg? Lantot verhettél volna hozzá: „Hej, regű-rejtem!”

– Biz igen, ez a fő minálunk, édesem; ezért fog koppanni az állunk az élet lakodalmán. A regös lantot ver az asztal mellett s a nászszoba ablaka alatt, de kívülmarad mindig. Ha legalább valamelyikünknek igazán tehetsége volna – íráshoz például! De nem, ez mind csak idegen, felszívott dolog, az érett fiatalságunk narkotikuma... És a szerelem helyett van, igen!... „Tiszta inget veszek, mert ma beszélni fogok az ideálommal!” – mondta Boriska egyszer tavaly...

– Na még, Klári! Most már benne vagy, én pihenhetek.

– Ó, ma este gyönyörűen „összejátsztunk” megint. Igen, ez a leszögezése és elhatárolása a dolgoknak, ez a múltbaterelés gyászkísérettel, amit míveltünk! Tán csakugyan megtartottuk a szómámor fekete miséjét az éjszaka?... Gyerekek, de jó is, hogy szétkerültünk. Itt összefűlve ebben az aszalóban, hogy agyonfárasztottuk néha egymást! Hanem most kérdek valamit, így akarunk mi odalenn vidéken, kis magyar városokban megélni és polgárcsaládok felsőbb lányait tanítani? Mi lesz mivelünk?

Senki sem felelt neki.

– Megmondom. Úgy lesz eleinte, mint az új kapuval, megbámulnak, belénk dörgölődznek, megöklelnek és – bepiszkítanak, bocsánat! Én tudom, gyerekek, hogy bánnak ott az ilyen magános jöttmenttel, mint mi leszünk. Védtelen és szokatlan; és más, mint a többi eladólány ott, és mégis lány, sőt úrilány, esetleg számbamenő vagy csinos, és hívatlanul eggyel több pályázó a zártszámú házasulandókra. „Kiszámíthatatlan a férfiak szeszélye!” gondolják riadt és óvatos mamák, és igyekeznek elébevágni. Hívogatnak, hurcolnak eleinte, hogy a gyengéinket kitanulják: kvártélyosnak kell menni egy-egy úri család kebelére, mert máskülönben első perctől lehetetlen a helyzetünk, alkalmazkodni, simulni, háziaskodni kell majd a keserves pénzükért. És aztán. Hirtelen híre jár majd a társaságban, hogy mennyire nem értünk a konyhához – (mert az szörnyű nehéz tudomány, ők egy életen át tanulták, mégis mind fülig adós) – és hogy a fehérnemű-szekrényünk milyen rendetlen belül. Micsoda utálatos röhej-visszhangot ver majd egy-egy bolond, kedves internátusi mondás, ha kicsúszik a szánkon! Hogy sietnek majd továbbadni, félremagyarázni, mennyi baj lesz az „erkölcseink”-kel, várjatok csak! „Pesten járt oskolába, ki tudja, mi mindent nem próbált!...” És hogy jönnek majd egyszer csak a buta ficsúrok is „más” célzatokkal felénk. Pedig hiába, gyerekek, a vége mégis az, és úgy a legtűrhetőbb; férjhez menni egyhez közülük. Én tudom. A nővérem is így volt... most fiskálisné Kapnikbányán, és van három fia: és az urát mindenestül az ujja köré csavarja.

– Szegény fiskális, bocsánat!

– Igazad van, de mit lehet tenni... Én se hiszem épp minta feleségmatériának magunkat, bizony. Na, és... mi még tán hagyján, de képzeljétek el például Máriánkat, szegényt. Úristen!

– Az ám, Mária! – kapta fel Vica is hirtelen. Józsa eltűnődött.

– Nem tudom. Ő határozottan szép, és ez nagy dolog!

– A szépsége inkább olyan minekünk tetszős; nem az, aki után a férfiak az utcán megfordulnak. Az ő szépsége csak nehezíti a dolgát.

– Na és a titkolt és már a lelkébe tört, bolond hajlama a színészségre. Pedig a beszélőművészete mégsem olyan – nem az igazi –, ő maga is érzi ezt. Igen, ha külön az ő számára lehetne csinálni színpadot, egészen más rendszerűt; és a közönség... hasonlítana mihozzánk. De a mai színház túlságosan vaskos valami lenne az ő számára, rikító és kemény – úgy viszonylana, mint a görög aréna a maihoz – álarcos és alulról toldott, érchangú művészetével. Beszéltünk sokat erről is az éjjel, egy kicsit megnyílt előttem.

– No, és az ő ügye Seregéllyel, a nagy íróval?

– Hallod, ha még ez is ügy! Ez különben nem is hozzáméltóan megszokott, hagyományos internátusi szokás; levélben, ismeretlenül közelíteni meg valami neves embert, kérdő vagy tanácskérő ürüggyel.

– De hogy mindjárt levélben válaszolt neki szerkesztői üzenet helyett. Úgy látszik, mégis érdekelhette! Pedig hány ilyen levelet kaphat az!

– Meghiszem! Miért ne érdekelte volna! Egy ilyen sajátságos női lélek; az ő drága, ösztönös, óvatos kacérságával, a legnagyobb asszonyi művészettel, ahogy azt az első levelet megírta. Ő nem tudatosodott így el, mint mi.

– Ebben, látod, elfogult vagy, Józsa, egy kicsit! – vélte Taubler Vica. – Például, azt hiszem, sokkal tudatosabb mindnyájunknál. Mert már azon is túl van, hogy ez meglássék rajta; ösztönösnek, magátólvalónak tud látszani minden gesztusa.

– Mindenesetre gazdag valaki! – igyekezett eldönteni Klára.

– És most elviszi a gazdagságát ő is... hova is? Torockóra?

– Még nem tudni hová; de a kinevezése biztos a minisztériumban. Az apja törvényszéki elnök volt, és van egy miniszteri tanácsos nagybátyja.

– Az özvegy anyja is vele megy majd?

– Igen! Még egy fiatalabb húga is van, úgy tudom. Cs-ssst! Jön!

Elhallgattak, a kényelem okáért alvást tettetve hirtelen. Látták a fehér kendős leányt, amint zajtalanul a szoba közepéig ment; de egyiknek sem volt kedve megzavarni most már. Kibeszélték magukat.

Laszlovszky Mária megállt egy percre, aztán összehúzta a nyakán könnyű sálját, és nagyon vigyázva, lábujjhegyen a nyitott ablakhoz ment, a Semjén Józsa ágya közelébe. A lélegzetét is visszafojtotta, hogy fel ne riassza a többit, mélyen kihajolt a kertre, és mozdulatlan maradt. Egy idő múlva Józsa kinyújtotta a karját felé, és nagyon gyöngéden, alig érintve végighúzta ujjait a vállán, csípején. Mária közelebb lépett, mosolyogva az arcához hajolt, és mély, izgalmas szeretettel, nesztelen, rebbenő mozdulatokkal átölelték és megcsókolták, egymást. – Jó éjszakát, te drága! – súgta Józsa, és búcsút intett utána, szép, csipkés, karcsú karjával.

2

– Hazahozták a fehér grenadinruhátokat a tisztítóból. A tied egészen friss még, Mária. Mint a hab.

– Hátha én nem mennék arra a majálisra, mama.

– Beteg vagy?

– Nem éppen. Csak fáradt, és szívesebben ülnék ma egyedül itthon...

Az özvegy nem felelt. Zajtalanul lépdelt át a szobán; óvatos, kedves bizalommal állt meg a lánya mögött, kissé belenézett a könyvébe.

– Mit olvasol? Most hozattad ezeket?

– Igen.

– Mérimée... Ez valami históriai dolog, ugye? Nem unalmas? Á, Salammbô! Ezt én is átolvasom még egyszer. Bel-ami. Maupassant-t nemigen ismerem.

– Parancsold, mama.

Titkolt és kelletlen szégyenkezéssel érezte, hogy az édesanyja tartózkodó közelsége, nyugtató enyhe hangja is terhére van e pillanatban. Várta, hogy kimenjen, szemével értetlenül futott végig a sorokon. Az asszony tétovázón indult halk, kellemes fekete selymes kis alakjával, de az alacsony ajtóban újra megállt, gondozott, fehér csuklóján igazgatta a csipkét. Mária felnézett végre.

– Dolgozni fogsz most, mama? – kérdezte dresszúrás érdeklődéssel.

– Az Ágnes blúzát mégiscsak javítgatni kell, sokkal viseltebb a tiednél. A táncórákon szegényke mindig ezt hordta...

Mária a könyvére hajolt újra. Félig sejtő kelletlenséggel, az elodázás vágyával érezte meg, hogy valami szemrehányásban függ össze e két dolog; a francia könyvekért fizetett frankok s a húga lehordott kis fehér ruhája. Nem volt szokás őköztük nyíltan szóvá tenni ilyesmit, pörpatvart, ízetlenkedést nem ismert e megőrzött és példás családi viszony. De e percben megint felrémlett benne az a régi, kislánykori, feszengő érzés, mikor azt hitte, megbántotta valamivel az anyját, és bár nem volt büntetve, nem mert kimenni a játékaihoz, sírni is szégyellt, vagy bocsánatot kérni, szólni hozzá. Most szokatlanul testies ideglehangoltsággal nehezült rá minden, a június korai melege, délelőtti leckeórák fáradtsága, az ismétlődő napok, megszokott arcok, az állandóság kényszere e bensőséges, szerető közösségben övéivel.

Hátravetette a fejét. Messzi, elmosódó zsivajok hangzottak be megszűrten, bágyasztóan, a házban valami konyha előtt vasaló csattogott, és nyújtottan danolt egy cseléd; a szomszédkertben a ribiszkét szedték biztosan, és gyerekhangok visítoztak egymásra, egy zongoraverkli járt a másik utcában valahol. Zaklató intenzitással érezte mindezt most, a tespedt város nyári sziesztáját, boltok pállott bűzét, nyelvelő kutyákat a hűs kapualjakban, fatáblás ablakok mögött öltögető, bámész szemű, kövéres asszonyokat. És az edénymosogatás profán zörejeit a házban, az utcai lakás teraszán a házigazdát, e kövér szűcsmestert, amint újságja fölött bóbiskol; az anyját, vakoskodva a varráson a belső, sötétes hálószobában, és Ágnest, aki odaát, az üvegnégyszögekkel falazott verandaebédlőben babrál szórakozott unalommal valami áruisme-feladványon... Értelmetlenül és csodálva ütött belé a gondolat, hogy ő ezekhez oda van kötve nyúlós és meleg, széttéphetetlen szálakkal, a szeretettel, mely annyira biztos, szelíd és igaz, hogy elviselhetetlen néha. Milyen végtelenné nyúlik az idő! Valahová, valamibe ha menekülni lehetne! De itt, körülötte úgy elintéződtek, olyan megállapodott színt kaptak az élet apró dolgai, mintha örökre így kellene már maradniok, s a környezete természetesnek találta ezt. E kicsiny, beosztott háztartás a kétszobás, udvari lakásban – vendéglőből hordatott ételekkel, takarítónővel –, hogy az anyja nyugdíja meg az ő kezdő fizetése fedezze a költségeket e már nem éppen olcsó kereskedői városban. Őneki külön szoba jutott, és kedvezve, gondoskodva különböztették meg, méltányolták, hogy dolgozik, de annyira érezték mégis egymás jelenlétét e szűkös összeutaltságban. Azelőtt az internátusban is többen voltak együtt, de személyes ügyeik annyira nem függtek egymástól; nem volt beleszólásuk egymás életébe. Egy volt társnője, az okos Klári szavára emlékezett sokszor. „Itt magunkat műveljük, tápláljuk, magunkat csinosítjuk: nem egészséges már ez, émelyítő. Ideje volna már másokért is élni!...” Lám, őneki most itt volnának, anyja és a kicsi – nem jutott idegenek közé –, csakhogy még nem esett át egy végleges, belső elszánáson, hogy maga-akaratából éljen önfeláldozásban. Nem is kérdezte őt az élet, nem engedett választást... a helyzet véletlenül alakul így ki lassankint – és már elmúlt egy tél, egy év idestova...

Négyre vert az óra. Az anyja megint betipegett, leült közel hozzá egy karszékbe.

– Talán mégiscsak jönnél velünk, kedves! Ha nem érzed rosszul magad.

Mária némán ejtette ölébe a könyvet. Várta, hogy így lesz, nem is nagyon hadakozott; de hagyta, hogy kibeszélje magát az anyja.

– Nézd, fiam. Az emberek mindjárt okot keresnek; minap is kérdezték, a teniszhez miért nem jársz. Ágnes még tizenhat éves sincs, és te huszonkettő múltál mindössze; nem szabad, hogy mellőzve higgyenek. És a kicsinek olyan nagy kedve van.

Mária gépiesen tette le a könyvet.

– Ne érts rosszul, Máriám, terólad is van szó, természetesen. Ne hidd, hogy ha elhúzódol az emberektől, békén hagynak. Persze, valami hűhós társasélettől mentsen Isten itt – de a tartózkodás ne legyen feltűnő –, az sértődést kelt és bosszút. És a kiközösített magányt, vagy kétesnek tartott különc életet mégsem bírja el jóízlésű ember. Százszorosan érezné önmaga súlyát.

– Így meg... elveszíti önmagát.

– Nem tudom. Én egy életet éltem le ennél sokkal kisebb fészekben, tudod – és sose kerültem összeütközésbe. És hát mi okosabbat tehet az ember önmagával? Még úgy őrizhet meg a legtöbbet, ha látszólag alkalmazkodik. És a kicsit főleg abban kell nevelnünk, tudod!

Már meg volt győzve. Igen, a családi összeköttetést, rokoni befolyást kimerítették és felhasználták, amíg Verát, a pesti nővérüket és őt elhelyezték a fényűző, ingyenes intézetben, és álláshoz juttatták őket. Ágnessel nem sikerült már; itt végez valami kereskedelmi tanfolyamot – de csak nem szánhatják arra, hogy egy szürke büróban élje le az életét – havi száz koronáért – az ő édes, friss, almavirág-szépségével...

– Mária – igazgatta helyre az anyja aggódó nyugtatással –, te tudod, hogy én nem tartom a boldogság útjának a házasságot –, semmi okom nincs rá. Életpálya, mint a többi – sok esetben még ma is a legelfogadhatóbb. Nem kell tőle semmi rendkívülit várni, hanem helyesen kell betölteni. Persze, egy kiirthatatlan, öregasszonyos ösztön bennem is vágyik unokák után – nevess ki –, és ez az ösztönöm sejti, hogy te sem lehetsz kivétel. Miért is? Most nincs senki olyan – jó –, de minden szezon hozhat ismeretséget, új embereket helyeznek ide, Istenem, nem múlt még időd! Hátha épp ma! – Nem, no, csak mókázom, hisz te mindentől függetlenül intézheted ezt – sietni, fogni, erőlködni semmi okod!... No, ugye, felöltözöl? Fésüljelek?

– Ágit előbb! Én magam kibontom.

A kicsi beröppent egyszeri hívásra.

– Már készülhetünk, anyus? Igen? Várj, kioldom ezeket az apró copfokat – ezt úgy kell hagyni, bojtosan a végét, tudod? Mit szólsz a körmeimhez, Mária? Hallod, méltányold jobban, három éjszaka volt bórglicerinpácban a te tavalyi téli bőrkesztyűdben a kezem. Fent szorosabban, anyukám, ha táncolok, mind szerterepked. Jaj, mennyiféle ember lesz ma ott, mindegyik társaságból, ez épp a mulatságos! Valami előadás is lesz egy sátorban, Baldóczy Lenke szaval. N-na! Ma látunk vidékieket is, azt mondják – holmi dzsentrit meg bérlő zsidót; minden évben ez a főhecc itt, azt mondják, így nyaralás előtt –, olyan összehozópróba, de persze sose sikerül. Vagyis az összehozás, de táncolni azért lehet. Bár töméntelen sok itt a lány. De ha mással nem, hát kereskedőkkel is – miért ne, ugye? Itt elég finomak a boltosok, érettségiznek, némelyik akadémiára is megy. És katonákat majd csak mutat be Baldóczy Pista, ugye, Mária? Anyu, itt tágan érzek egy hajtűt...

Kinn enyhült már a hőség, álmatag csend borult a lombos kis Klastrom utcára, az átmelegült aszfaltra s a földszintes, széles házak hevessárga falaira a hanyatló napfényben. A Fő utcára értek, mert ide torkollik minden út a keskeny völgy városában, s a pesties, emeletes házak sűrű boltjai előtt nyájaskodó készséggel köszöntek elébük. Rőfös, rövidárus, üveges, cipős – ismerték és becsülték már őket, mintha bennszülöttek volnának, és Laszlovszkyné előzékenyen bólingatott vissza régebbről megszokott, reprezentáló mosolyával. A Népliget fákkal szegett utcájában már az est mozgalmassága érzett, jobb szivarok füstje és erős parfümillat felhozott körül egy-egy csoportot, s a kikészítettség naiv izgalma feszengett az arcokon el nem palástolhatón. Máriának szinte nevető kedve támadt! Máskor simuló és közlékeny lányismerősök most messziről, hirtelen mosolyra húzott szájjal, feszes kedveskedőn köszöntötték őket, és gyorsan elfordultak, nehogy csatlakozni kelljen. Indokolatlan idegességgel féltette mindegyik a mai kilátásait, az oly véletlen tánc-sikert, mely a kezdettől, az elsőnek csatlakozó gavallértól, szerencsés elhelyezkedéstől is függhetett. – Hallani lehetett, amint egy-egy boldogabb már rövid, oktalan felnevetésekkel honorál erővel-esett élcelődéseket. Egy ilyen szójátékszörny mögöttük hangzott el éppen: Van – van Huten-kakaó – lesz, les dernières cartouches – volt... volt szeretőm, de már nincsen! – És kacagták, kacagták el sem titkoltan ujjongó idegekkel a ritkán hallott férfiszót, az ő udvarlásukra szántat – e rózsaszínruhás, kékruhás fehércselédkék, jobb hivatalnokok, vagyonos polgárok magzatai; – mézesbábosok, szappanosok és egyéb céhbeliek ivadékai az ősi, iparűző városban – és siettek, mentek; szapora bokáik, csontos csuklóik körül frissre vasalt batisztfodrokkal, tarka virágos kalapkáikban, takarosan, hogy kinn a lámpavilágos gyepen kirúgódjék vagy fél esztendőre megint fiatalságuk dugdosott, visszafogott, ficánkodó elevenségek... Az Ági kedves, gonoszkás nyelve sorra vette őket.

– Nézd, Fáber Editkét, hogy szorítja a lakkcipője, és hogy befűzték a derekát megint; nem szeretnék mama a bőrében lenni! – Tömpe Erzsike ma is biztosan elmondja, hogy két kosár ruhát vasalt be, mielőtt majálisba jött. Hjí – Selymes bácsi cilinderben –, na, ez a leggyönyörűbb!

– Csitt, Ágica! Nem szabad megszokni ezt a hangot, kicsim! – feddte félkomolyan az anyjuk.

A liget széles útján, ahol már katonazene indulóra szedődtek a léptek – Baldóczyék érték őket utol. Cousinjuk, a fiatal tiszt, előzékenyen szegődött Máriához – a két lány Ágival fölényeskedett.

– Milyen hercig vagy! Mária is pompás ma! Elpletykázom, mit mondanak a tisztek felőletek a kantinban. „A kisebbik bájos, a nagyobb érdekes, az egyik megindítóan kedves, a másik... (hogy is volt, Ila?) – hatásosan jelentékeny” – valahogy így. Szóval, hogy egyikre mosolyogni kell, másikon gondolkozni kell.

– Mi kellemesebb? – kérdezte Mária – csakhogy épp szóljon – tréfásan a mellette haladó tiszttől. Az mosolygott, és nem felelt.

– Mennyit fogtok ti ma táncolni; nekünk nem is marad ember! – negédeskedett Baldóczy Ila.

– Készséggel lemondunk!... – ilyesmit mondott már csaknem Mária, de szégyenkezve harapta vissza. Miért jönnének akkor ide?... Bizony, neki is fontos ez ma, nem volna kellemes ülve maradni – és éppúgy függ e fiatalemberek kénye-kedvétől, mint a többiek...

– Milyen sroffak most mind ezek a többi lánykák, csak nézd el – csípősködött Baldóczyné karonfogva a másik özvegyet –; mind a gavallérját félti ez, keservesen szerzett jószágját? Hiába, csak a mi gyerekeinkben van egy kis igazi könnyedség, úri fesztelenség, mi más tájékról kerültünk, ugye, földim?

Laszlovszkynéval rokonok is voltak kissé, és ezt most, hogy idekerült, felújították. Ez a szegény, sovány asszony anyai gondokba aszott madárarcával őszintén vonzódni látszott hozzájuk, és mint szintúgy özvegy anyja két eladónak, testvéri megértéssel viseltetett. Nekik volt valami eladósodott szőlőbirtokuk feljebb a Hegyalján, abból akarta még lányait „jól” férjhez adni, és testét-lelkét belelihegte az erőfeszítésbe.

– Te szavalni fogsz ma, Lenkém, ugye? – kérdezte Mária anyja visszaadva a nyájaskodást.

– Igenis, néni – mondta kicsinylő művészöntudattal a fiatalabb. – Úgy látszik, várnak is már, az első zeneszámnak vége, hallom.

– És nem vagy izgatott? Siethetünk kicsit!

– Ó, semmi, csak hadd várjanak. Megszoktam én ezt már!

– Mi az neki! – tódította akaratlan büszkeséggel az anyja is.

A bejáratnál rózsákat vett nekik a katonatiszt, és Ágnes fülig pirosra váltan tűzte fel. Mert épp, mikor neki kedveskedő mosollyal átadta, ott ment el mellettük Selymes Ilonka az apjával, és arról mindenki tudta, hogy titkon eped a fiúért, ki két évvel ezelőtt foglalkozott vele.

A sátorpavilonban csakugyan Lenkén volt a sor. Vékony kis alakjával könnyedén szökött fel az emelvényre, kissé nagy száját szenvedelmes vonalakba húzta, derekát kígyózva meglengette, és magasba emelte nagy, sötét babaszemeit; – aztán harsányan – a reszkető borzalom váratlanul erős és mély hangján kezdte: „A radványi sötét erdőben...”

Már a következő hegedűszámnak is vége volt, s még mindig határozatlanul tusakodott az ismerősök arcán malícia és megindulás. A másikra várt mindegyik. „Szépen mondta volna, ha nem tesz úgy a szemeivel!” – pattantotta ki végre diadalmas erkölcsi bátorsággal Fáber Editke, a doktor leánya, törzsökös, gőgös idevalósi család és gyermektelen tántik agyonnevelt becéje, a kényes, helyeske leány. Az öregebbek elnéző mosollyal bólingattak.

– Ez a gyerek a maga naivságában kimondja! A lelkem!... Bizony egy kicsit meglátszik már Lenkén, hogy Csilléry Adriennel társalog.

– Hátha nem is kacérkodó szándékból teszi – vélte kegyesen Tömpe Erzsike, a gazdag nagyszülék nevelte, dolgos, szigorún tartott gyermek. – Lehet rossz szokás is az a szemjáték, vagy úgy fogja fel a szavalatot.

– Így nem lehet viselkedni szavalás ürügyén sem. Hanem az Erzsike jó szívét mutatja, hogy így beszél.

– Sose szól meg senkit, az igaz – suttogja titkolózva öreglány nagynénje –, igazi karakter. Nem azért mondom, hogy a húgom, de higgyétek el, Aranyos Erzsike jut eszembe róla néha vagy Katinka a Kereskedelmi Tanácsos Házából.

– Hát a Pusztai Hercegnő – bólingat az idős kézimunka-tanítónő, Mária társnője a felsőbb leányiskolában. – Ma a modernek nem olvassák Marlittot, pedig egy író sem nyújt olyan bájos nemes nőalakokat. A lánynevelés nagyon sokat nyer vele...

– Hanem a költemény, amit szavalt, mégis gyönyörű – ilyenkor látszik, ha nem olvassa, de hallja az ember – veti bele a szavát Selymes Ilonka is. – Bár Szép Ilonkát a múltkor szebben mondta, az jobban is illik az egész alakjához. Hogy ki tudta hozni azt a csalódott leányt, a titkos szomorúságot és büszkeséget!... Be szép volt!

– Nem az a szép leány, aki csalódik, hanem az a szép leány, aki férjhez tud menni! – dörmögi rá a rosszul halló, együgyű apja, mert huszonnyolc tavasz virága már a kisasszony, és anyátlan lévén, az öregúrnak kell bálakba cipelni. Fojtott, alig visszatartható nevetés pukkaszt és csiklandoz végig az összetartozó társaságon a következő énekszám alatt. Mindenki tudja, hogy ez a bonmot évek múlva is szájról szájra jár, az unokák is örülni fognak neki még.

– Milyen lehangolt ma Máriácska! – jegyezte meg végre elterelőn, tapintatoskodva a polgármesternő – e darabos, jó, faluról került nőcske.

– Fáj kicsit a feje! – siet magyarázni Laszlovszkyné.

– Szegényke! Persze, neki bajlódni kell korán reggeltől a rossz gyerekekkel... mondta a kislányom, hogy milyen kedves hozzájuk! Nagy dolog az, lelkem, ha ilyen úri lánykát kényszerít rá a sors.

– Hát nekünk otthon a rossz cselédek, takarítás, konyha – élénkül fel egyik nagynéni –, az se könnyebb dolog, lelkem!

A dalárda következett. Mária összeharapott ajkú fegyelmezettséggel próbált egy nyájas, szerény, és hálálkodó mosolyt a polgármesternő felé. Hihetetlenül émelygett az érzéseiben ma minden itt, egy-egy percben mintha valami haragos, veszedelmes gátszakító kedv lobbant volna fel benne. Ha megfelelne egyszer! Vagy csinálna ma valamit, ami egyszerre elszakítaná és megszabadítaná – mindentől. De maga is tudta, hogy csak gondolatain tombol végig, és él ki az ilyen. Tekintete egy percben a Baldóczy főhadnagyéval találkozott, ki tán komolyan vette a főfájást, és gyöngéd, meleg részvéttel nézett felé.

– Tánchoz, tánchoz, éljen – harsogták tüntető animóval az állóhelyek kereskedőifjai. A közönség kivonult a sátor elé, a székekkel, padokkal körülsáncolt tisztásra...

Kezdődött a szédült, pihenéstelen, válogatlan indulás mindenkivel, aki vitte, és addig míg letennie tetszett. Táncos csakugyan volt elég. Jöttek futó, téli ismerősök, új arcok – pesti jogász, katona, vasúti mérnök –, zsidók, ügyvédjelöltek, tanárok, kereskedők. Idegen karok fonódtak a dereka köré, idegen kezekben érezte kesztyűs kezét, cserélgetve egy-két fordulás után. Legtöbbször nem tudta, az elmorgott bemutatkozás után sem, ki az akivel körútra indul a ritkás lombú fák közé, arcán érezve forró leheletét és verítékszagát. Nem táncolt rosszul, de nem tudta átadni így magát e szimbolikus mozgás állatian szép hevületének. Előkelően, de kissé merev, idegenszerű tartással szegte hátra finom, nyúlánk alakját, féltében egy-egy önfeledtebb szorítástól. Bensőbb, jelentősebb társalgást nem is igen mertek vele kezdeni a pár obligát bókon felül – a zene ritmusával lüktető lihegéseket, szaggatott artikulátlanul is értelmes szólamait a férfiközeledésnek nem ismerte meg a tánc révén. És oly idegennek és magánosnak érezte lényét e testies, kábult robotolásban; – miért ez, kinek kell? Oly futólagos, vegyes, felszínes és sivár így!

A Baldóczy Zoltán karján otthonosabban, több bizalommal simult meg. Kevéssé ismerte őt is pedig, de a fiú viselkedésén oly őszinte, szinte lelkes jóindulat, meggyőződéses tisztelet látszott, hogy melegséget keltett őbenne is az igen távol rokon iránt. Tudták, hogy szerelmeseknek tartják őket, néha említették is ezt egymás közt, de ilyenkor megzavarodtak kissé. Egy-egy tour vele tovább tartott a többinél, és fölengedten, jólesőn cseréltek megjegyzéseket a városról, ismerősökről; a két Baldóczy-cousine-ról is némi palástolt iróniával. A főhadnagy úgy fogta fel, hogy a két rokon testvérpár holmi rejtett versengésre van hivatva itt az elsőbbségért, s ő a Laszlovszkyak mellett szavazott. A tánc forgatagában Mária meglátta egy-egy percre Ágnes lebegő, kedves alakját kiszínesült, keskeny arcával, ragyogó szemeivel.

– Mit szól a kicsihez? – kérdezte minden célzat nélkül, inkább őszinte dicsekvéssel.

– Hadd nézzem! Igen, ma különösen aranyos Ágica. Milyen öntudatlan még egy ilyen kis madár! „Noch nicht aufgepulwert!” – azt mondta rá az őrnagy a minap, hogy elment a kávéház előtt. Pedig nézni szépen tud már!

– Elhiszi-é, hogy ebben a korban mi már egészen asszonyok vagyunk? Csak mert mellőznek még, gyerekességbe kell rejtőznünk, és annyi furcsa szépség vész el így.

– Igazán? Mi végképp nem értünk ehhez a nőiséghez még – nem is merjük találgatni. Pedig tán előítélet ez!...

És felkérte a következő táncra. Mária látta a kicsi ámult, diadalmas mosolyát egy fordulónál megint; a fiú gyöngéd, becéző érdeklődéssel nézett le rá, és úgy súgott neki valami csacsiságot.

Beharangoztak négyesre – Zoltán megint a Mária karját kérte.

– A kicsi legyen a vizavínk! – mondta most már nem egészen szándéktalanul. Maga sem tudta, mit akar ezzel. Valami kicsit dacos, szertelenkedő adakozás volt e gesztusban, pazarló elszórása vélt értéknek. Volt abban megnyugtató eddig, hogy a fiúra mindig számíthatott mint állandó gavallérra, s az emberek előtt hiúsága érzékenységében fedezve volt. De zavarta is néha gondolatban ez a viszony, mégis felelősséggel terhelte: hátha csakugyan fejlődik valamivé, és elintézést kíván... Hát hadd menjen csak, ő maga küldi, segíti tovább észrevétlen. Neki meg kell szoknia minél előbb az egyedülmaradást, hátrább állást, mindenből kihúzódást. És nem vette észre a kényelmeskedő önzést ebben. Hisz a fiú sosem válhatott volna igazán fontossá az ő számára, és öntudatlanul egységet, teljességet áhító lénye félt ilyen átmeneti kapcsolatoktól.

A sátor túlsó felén, a vendéglői asztalok körül önkéntelen elosztódással települtek meg az összetartozó társaságok. Máriának a még jókülsejű polgármester jutott asztalszomszédul. „Jó is így, tiszteskorú házasemberek már ezután!” gondolta szinte gyerekes nagyítással. Pedig kellemes, váratlanul értelmes szomszéd volt, és minden elszántságával és tiszteletével adta magát a beszélgetésre, hogy kárpótolja és lekösse. A városról beszélt ő is – mint idegennek – s a társaséletről.

– Nagyon nehéz az itt – gyökértelen, kicsit parvenü fészek ez, hirtelen fejlődött fel az ősi cívisvárosból a „felvidék kulcsá”-vá, ahogy csúfolják. Az a bizonyos dzsentri-osztály, amelyik hibáival együtt is színt-formát ad a magyar vidéknek, itt hiányzik jóformán. A széteső, völgyes-erdős megye földje paraszt-úrbéreseké, vagy néhány Pesten lakó mágnás meg milliomos zsidó nagybérlő kezén; de ezek külön arisztokráciát csinálnak, ne higgye, hogy elmennek az itteni zsidónőegylet báljaira. A zsidóság? – Az Galíciából Munkácson át kerül ide második generációban, kereskedők, esetleg ügyvédek, orvosok, már a gazdagság fényűzéséhez, de még nem a belső kultúrához finomodva; – azt majd a fiaik érik el egy stációval tovább, Pesten mint újságírók, művészek vagy pénzemberek. Itt még megfészkeletlenek kissé, társaséletre éretlenek. A szép és drága bécsi toalettekben pompázó asszonyaik könnyű ismeretségeket és szerelmeket kötnek a tisztekkel a Fő utca korzóján; a lányaik idegen nyelven fecsegnek, klasszikus zenét dobolnak a zongorán, és ajánlásra mennek férjhez egy más városbelihez. Itt vannak még a katonacsaládok, a sűrűn áthelyezkedő vasútiakkal s a környék gyári mérnökeivel. Nem, ez a mi hivatalnok-társaságunk még a legjellegzetesebb, tradíciós, néha kedves is... Bajban mindig résztvevő, összetartó...

Mária szinte hálás komolyan hallgatta e szakszerű általánosításokat. A teóriákban van mindig valami nyugtató biztosság, „másképp nem lehet”-féle leszámolás, és neki enyhülés volt ez ma... A társaság nőit egy piros ruhás, érett szépségű, kövéres leány foglalta le most, ki az ezredesné társaságával ült nem messze; kívülök csupa egyenruhás férfi volt az asztaluknál.

– Na, oda bevette magát! Kíváncsi vagyok, meddig tűrik.

– Azt mondják, az ezredesné megkedvelte.

– Hisz az is elég szabados modorú, de Adriennét azért nem fogja vállalni soká, meglássátok! Két dudás egy csárdában.

– Kár azért a perszónáért. Azt mondják, nagyon eszes, perfektül beszél franciául, sokat olvas.

– Mégis Csilléry fajta, fuzsitos – mint az apja is, a szerencsétlen. Bizony, hamis kártyázás miatt lőtte főbe magát.

– Hallották nagyságtok az Adrienne legutóbbi esetét? – szorgoskodik a pápaszemes segédtanár. – Megtetszett volna valami jóravaló úriembernek Hevesből – vagy hogy tízezer forintkája van az árvaszéknél –, szóval, szándékban volt. A fiú valami peres ügyben is eljárt itt, az a Herz Samu az ügyvédje a Fő utcán. Felmegy egy délelőtt hozzá az a bizonyos – hát ott leli Adriennét az íróasztalon ülve keresztbevetett lábakkal, a foga közt a cigaretta; – épp a francia klerikális politikáról szavalt a fiatal zsidónak, aki ugyancsak közel ült –, hogy többet ne mondjak. Persze hogy elillant a vőlegényjelölt.

– Szerencsétlen! Most azt beszéli, kérem, hogy mihelyt nagykorú lesz, Rómába megyen – politikai híreket fog kikémlelni a Vatikán körül, európai udvarok meg nagy újságvállalatok számára. És hogy szeretne valamelyik bíboros barátnője lenni.

– Az őrült! A mi Erzsikénk mondta meg jól a minap. „Nem Adrienne az, hanem Vadrienne!” – Kérlek, most úgy jár otthon, egy szál batisztslafrok, semmi egyéb rajta, úgy fogadja a tiszteket. Néha dicsekedve jókat üt a csípején – a palánkon átkiabál néha a kertünkbe nagy kacagva: „Ugye, jó kis husika – ez tetszik ám!” – Megmutatja a kezeit! „Ugye, szép hófehérek, párnásak – nem is dolgoznak ezek semmit!”

A piros ruhás hölgy éles kacaja idáig csendült – cigarettát sodort megint nagy gyűrűs, pici ujjaival, és tüntetően gyakorlott fogással gyújtott rá.

– Pedig lássa – súgta Máriának a polgármester –, lehet, hogy ez egy egészen egyszerű, kicsit zabolátlanul nevelt, de jó leány alapjában. Ez a nagy hűhós elképedés vadítja meg. Ha egyszer olyan környezetbe kerül, ahol minden nő cigarettázik, fecseg politikáról, és ápolja a körmeit, nagy zavarba fog jönni, és nem leli meg önmagát.

Mária szinte hálásan nézett vissza rá ezért – mintha az ő titkos megrettenésére lett volna válasz. Ilyenné hajszolódik az ember, ha egyszer hozzákezd, hogy par force ellene tegyen a környezete ízlésének. Nem, hiszen ő úgyis gyáva óvatosságra született, fél minden rikító ellentéttől, egy-egy feltűnőbb, szertelenkedőbb mozdulat vagy szó nyersszínű formátlanságától. – Szemével szándékosan kereste meg a húgát. – Egy rózsalevelet tépkedve, elmerülve válaszolt épp a Zoltán valamelyik szavára.

– Nem tudom! – Várni valakire, órákig is, az csakugyan jó lehet, de csak addig a percig, amelyikre biztosan ígérkezett. Hanem attól kezdve... hogy mászhat a mutató! Istenem, tán nem is éri fel azt az örömet, mikor mégis beállít végre!...

A nővére álmélkodva figyelt oda. Igaza lett volna az imént? Így már a nő beszél, ki álmodozásban legalább végigpróbált egyet-mást.

Újra vissza kellett mennie a táncolókhoz, folytatni egyre céltalanabb kimerültség érzésével. „Csak még egy kicsit!” súgta fülébe Ági egy percre hozzásimulva – hisz a második négyesre Zoltán kérte fel.

– Nézze – mondta akkor Mária hirtelen, őszinte aggódással a fiúnak, végigsétálva vele a lombok mellett –, nézze, mégis vigyázzon erre a gyerekre. Csupa kísérletből, tréfából ne bántsa... még egészen zavartalan idáig!

A fiú elpirult kicsit, mintha féltékeny szemrehányást érezne ebben, és zavartalan mondta: „Ó, olyan kedves baba. Maga lesz, ugye, a vizavínk?”

– Igen, persze, de... jé, hisz nincs is táncosom!...

A tiszt kínos zavarban szaladt el, hogy kerítsen. Felelősnek érezte magát, mert itt mindenki joggal hihette, hogy ő foglalta le megint. Pedig már az utolsó percben a szállingó gavallérok is felszedték táncosnőjüket a maradékból – a helyzet minden pillanattal nehezebb volt, és akárkinek mégsem szólhatott. Végre a bálanya, a polgármesternő is neszét vette.

– Az Istenért, ilyen dolgot! Micsoda ügyetlenség! Józsi, már hiába, kérd fel csak te magad már most! – lódította az urát. De aztán, hogy félreértés ne legyen, illőnek tartotta minél több mamának elmondani és kimagyarázni.

Laszlovszky Mária pedig új meglepetéssel érezte, hogy nem „mindegy” neki egészen, hogy zavarón érinti, majdnem megszégyenítőn. Ostobaság, de nem tehetett róla; a mosolya – érezte – kínosan lárvaszerű már, és erőltetett, gépies minden mozdulata.

Késő volt. A férfiak egy része pezsgőzött; egy falusi társaság asszonyostul, semmit nem zavartatva magát, külön vonult, és hallgatókat húzatott fülbe a második prímással egy falvédte, távolabbi zugban. „Igen, indulunk, drágám!” súgta az anyja végre.

Ágnes és Zoltán előre mentek. „Így jó!” gondolta Mária, és valami kis késztetett álkeserűséget mégiscsak sikerült éreznie. De a mély levertsége mégsem ezért volt, minden, minden egyformán ránehezült. A Lenkének felharsogó tapsokra is gondolt, majd Csilléry Adriennére. Ki tudja, nem beszélnek-e róla is olyanformán háta mögött? rémisztgette magát. Nincs kiút ebből!... De bír-e majd végig alkalmazkodni? És mivel jobb az? Egy ilyen Zoltán-forma neki mégsem volna elég!... Ej, csak egy választása van, a súlyos, teljes magány, azt kell vállalnia.

Azok már a kapunál voltak, és látta, hogy a húga keze maradozón pihen a férfiéban; valami beszédbe fogott az anyjával hamar, hogy távoltartsa a figyelmét. Az egész lénye súlyos volt a fáradtságtól, összevissza, kelletlen benyomásoktól.

A kis udvar virágágyai közt elősurrant Ági, mint egy karcsú, fehér holdtündérke a hűvös, kékes éjben. A gömbölyű tükörgolyók színes mélyén fantasztikusan megnagyítva és szétesve vibráltak a csillagfények, a levegő sűrű volt szinte a nedves kert mély, csudálatos virágillatától. „Leveled van, Mária!” szólt vissza a gyereklány különös, rezgőn-üde hangon az ajtó szekrénykéje előtt. Mária megállt, egyszerre kalapálni kezdett a szíve. A Seregély levele!... Reszketve állt ott, amíg anyja a kulccsal bajlódott, és már nagy, mérhetetlen messzeségek választották el az előbbi percétől. És tőlük is olyan távol jutott. Kezében a levél, a drága zálog, messze, magasabb, különb világból jött izenet! Benne a sorok, pompázatos titok még, de majd olvasni fogja. Aki írta, sohase látta az ő arcát, de írás közben ővele, csak vele volt, és keze melegét, mozdulata eleven nyomát hozzák a szikár, kedves betűk. Ó, mindennél több és drágább ez... már minden jól van!

Fölötte van – már érzi – e kényszerű, kicsinyes viszonyoknak; van, ami kiemeli és élteti itt, hogy szomjan ne vesszen a lelke a nyomorúságban. Egyszerre fölengedett benne minden, és mint a zokogás vágya, úgy lüktetett torkáig az ujjongó, hálás és boldog felindulás.

Egyedül maradt a szobájában, és nem is sietett nagyon; lámpát gyújtott, és kinyitotta a kertre szolgáló ablakot... Ó, alig köszönt ma jóéjszakát!... De lám, a húga sem jött ma hozzábújni szeles és heves öleléssel – vagy ahogy szokta, kamaszos idegességből, ma nem nézte meg lámpával az ágyak, bútorok alját, rablót keresve!... Lám, a kicsi! És meghatott, szerető gondolatot küldött felé. Mit rabló, mit tűzvész? Ki törődik ilyenkor a halállal?

És látta az ő biztos, szép különarcú betűit!... Szemét ok nélkül elfutotta a könny. Az egész kelletlen nap, a jelen – kín, sértődés, minden elsimítva! Ő méltó erre! „Kedves, halvány barátnőm!” Ezerjófű-illatok szállták körül mámoros homlokát – mohón és mégiscsak félig értve olvasta... és még egyszer – és még egyszer! Valahol a kakas szólt – a hajnal egyenletes szürkesége derengett már a kertek fölött.

3

Hámor, július 23.

Igen, a városból írok még mindig; csak augusztusban települhetünk át két hétre a szomszéd kis fürdőzugba. Azt mondják, unalmas és szegényes – de tán nincs ott por és meleg. – Különben mindegy; be lehet hunyni a szemem mindenütt és gondolni fenyőtollas, sötét hegylejtőkre, tarka és üde majorságokkal buckázó víztajtékra, facifrás, szép erkélyekre, friss, hűvös kék-zöld-fehér tájékra. Vagy még inkább a tengerre, amit sohase láttam; fehér sirálymadarakra és fehér, puha csipkés asszonynapernyőkre a strandon. Az Ön jachtja, Seregély – mikor fog kirepülni?... Itt szürkék már a falevelek a portól; nehéz csendesség tikkad az utcákon és tehetetlen, siket unalom; ebben a percben a házalófagylaltos kordéja csikorog végig a hőségtől lágyult aszfalton odakinn, és hallom az elnyúlt, siralmas dallamú kiáltást; olyan, mint egy nagyon szomorú, agyonfárasztott állaté, mely öntudatlanul előrebaktat. Istenem, ha tudná – mennyire kívánom én már a teljes rezignációt!

Mert még mindig nem jött el, és néha azt gondolom, kicsit sem vagyok okosabb, mint mikor – több, mint egy éve – a kemény, szigorú tanácsaival útnak eredtem. Akkor azt írta, ne várjak sokat az évektől – és valami belülről is késztetett erre, valami rejtezkedő, ijedős vagy dacos strucchajlam, hogy hamar, hát hamar csak homokba a fejem, ne is lásson meg engem, és valahogy ki ne szemeljen engem a sors, mert bármi is jöhetne, úgysem jön semmi méltó. Azt hittem, nincs bennem egy gyűszűnyi igenlés – és most, ezen a sivár kiégett nyáron, mintha legtitokban mégis lázadna bennem a csalódottság, hogy lám, az év valóban semmit sem hozott. Becsületesen, istenigazában semmit. De hát mégis – csakugyan vártam volna? Kérem, könyörgöm – legyen hozzám megint egyszer nagyon kemény és szigorú.

Tudom – heteken, hónapokon át egy hangon zakatolom bele a lelkembe, hogy semmire sincsen jussom; miért is volna, miféle érdem vagy kiválóság révén? – De lám, Ön is ahelyett, hogy türelmetlen vállrándítással végezne velem – továbbra is jó és törődik a hóbortjaimmal, és válaszol a szegény, ügyefogyott leveleimre. – Miért teszi hát? Valamit elvégre is gondolnom kell magamról!... Nem, nevessen ki, bús tréfa ez; és Öntől a nagylelkűség egy szeszélye.

Néhány kérdésére akarok felelni, mint ahogy az orvosnak felelnék – tán nem könnyen, de minden jószándékommal őszintén. – A családommal itten – (az anyámat és a húgomat értem) – semmi szabad szemmel látható differenciám nincsen; nagyon szeretnek, és nagyon szeretem őket – és a felelősség százszoros súlyát érzem magamon e szeretetért, teljes függést ez együttérzésből, minden lépésemmel. Én sohasem kísérletezhetném az életemmel semmilyen irányban, mert az édesanyám szívével kockáznék – nem tehetném ki magam semmi kétes esélynek, mert ami ütés érhetne, ha magam bíróbb volnék is –, százszor rezonálna ebben a mindent felfokozó és súlyosító szolidaritásban. Ó, azelőtt, a tanulóévek idején majd megfullasztott néha a honvágy utánuk, és most sokszor súlya van rajtam ennek a fedezettségnek, mert véd és kötelez. De nem bírnám túlélni az elvesztésüket.

A másik kérdése a szerelemre vonatkozik. – Nem, nincsen, nem is volt idáig! Csodálkozik: igen, huszonharmadik évemet élem. Tudom, ízetlen bújósdi ez, amit az élettel játszom; vágyom a szenvedélyre, és reszketve rejtőzöm tőle. Érzem, mit jelentene az nekem. A legendás fekete mágiára kell gondolnom és a kis lágyviaszképmásokra egy idegen lény hatalmában, ki néha tűvel karcol végig a szíven. Okom van félni, minden hajlam megvan bennem és minden vágy, hogy hatalmába essem egy méltóbb valakinek, tőle függjek, és általa legyek végtelenül sebezhető. Tudom, hogy a szerelem volna legfontosabb az életemben, és egyébre alkalmatlan értékeimet csak az bonthatná ki; de odáig, hogy az Örömet is látni tudjam mindezeken át – még sohasem jutottam el gondolataimban.

De hát mindenáron kell, hogy ezen forduljon meg az életem? Csupán azért, mert egyéb, kiemelő és felszabadító eszmény nincs számomra, ugye? Valaha a művészetre is mertem gondolni; ó, már régen beláttam, hogy gyereklány-hiúság volt az. De hiszen itt én elvégzem a dolgomat elég tűrhetően, furcsa kis tankönyveket forgatok meg a kezemben és furcsa kis pénzeket, amikről azt mondják, a munkámmal szereztem, és lassankint szebbé tehetem majd azok életét, akiket szeretek. Mit akarok hát? Férfiembert az én helyemben miért nem bántanának ezek a diszharmóniák? Ha minden csak így folyik is – később csinos és nyugodt élet áll előttem –, valami fejlődés tán; messze tájak, városok látványa, szép könyvek, finom holmik; a családom és az emberek szeretete. Ilyesmikre céloz Ön, jól tudom. De én zavaros és tévelygő teremtés vagyok, és oktalan, csúnya, kicsiny tűszúrással kapott ma az érzésembe egy apróság. A húgocskám néha titkolódzó, sugaras mosollyal öltözik friss, fehér ruhába, és nagyos koszorúba fésüli a szőke haját; és én tudom, hogy valakire vár ilyenkor, aki az ő kedvéért jön ide. – Én soha barátságos jóindulatnál egyebet nem éreztem az iránt a fiatal férfi iránt; – nem is tudnék, természetesen. Egyszerűen csak: rosszá, elégedetlenné tesz ez a magamra-utaltság. Én nem vagyok elég független, elég erős, elég ember, hogy az életem súlypontját önmagamba helyezhessem. Csak egy apró szegényke asszony!

Kérem, ha egyszer valamikor írna még nekem, legyen hozzám nagyon szigorú, és ne kíméljen. Önt most már talán szép, tarajos vizek fölött repíti valami jószagú szél; szabadon és kacagva, hajadonfőtt viaskodhat játékveszedelmekkel, hanyag kényelemben fellélegezhet minden köteléktől, egyedül lehet, álmodozhat, apró csínyeken mulat, vagy terveket épít... Megértheti-e az én idegességbe fülledt, oktalan, szomorú tusáimat? És a sok jósága ellenére újra kérdem, hogy mi jogon zavarom velük? – Érzem, most jó néhány ilyen hosszú, bolondos episztolát fogok írni Magához az – asztalfiókom számára, míg egyet majd megint el merek küldeni. Ne nehezteljen, kérem! Szép, szabad, teli, pihentető nyarat kíván szeretettel és hálával: Mária.

Augusztus 22.

Vettem a szép kártyákat, a hajója képét; a pompás svájci tájakat is. Sejtettem, hogy csak útból hazaérkezve kapja kézhez utolsó levelem; így is annyira köszönöm, hogy azonnal válaszolt. És hogy így válaszolt. Hát valóban el merjem hinni, hogy nem untatják; – hogy érdeklik az én zavaros tépelődéseim, alaktalan sorsom és magam! Igen, igen – ha akarna lenni, egyedül Ön lehetne számomra az a „kímélő, erős és önmagában mindig biztos barát”. Nem is hiheti igazán, hogy erre még engedelmet kell kérnie tőlem, vagy, hogy lehetne valaki a földön, akit elébe helyezhetnék ebben.

„A Nő szelleme viaskodik, esdekel, lázad és lelkendez felém mindennél érdekesebb soraiban; és én kábultan érzem, hogy kérdéseire nincs nyugtatás... Hiszen harcosan, talpig fegyverben áll egymással neme és nemem...” Miért írja ezt, Seregély? Én azt hittem, az ember kérdez és keres menekvést bennem az asszony zűrzavarai, félbemaradtsága, alaktalan nosztalgiái elől! De talán ebben is Magának van igaza. – Ó, ha csakugyan hatalma volna elzárni engem abba a „zöld dióburokba” – vagy inkább az üvegkoporsóba a másik meséből – abba, ahol Hófehérke elrejtezve pihent. Az élet csakugyan túlságosan konzekvens – nagyon is egyenes vonalakkal határolt nekem. De úgy látszik, végig kell csinálni – és Maga egy-egy biztos, nyugodt lendülésű és szelíd –, távoli gesztusával mindennél inkább segítségem tud lenni ebben.

És mégis oly különös, amit ír... hogy talán egy kellemes házasság... hogy védelem lenne és megnyugvás. – Istenem, de hát milyen veszélyekre gondol? Azt hiszem, mégis félreért egy kicsit engem. Hiszen azon – gondolatban rég túl vagyok én. – Ó, nagyon szomorúvá tesz – de bizonyos, hogy semmit sem hasonlítok azokhoz a csupa jellem, következetesség és lelki egészség asszonyokhoz, akiket az új regényében annyi művészettel és látható csodálattal rajzol, ez erősvonalú és világos lényekhez, akik igazi zátonyok közt eveznek igazi bajokkal verekedve, kudarcuk csak az élet természetes erőelosztódása, sorsuk kérlelhetetlen, de világos és önmagában lel megbékülést, mert csupa törvényszerűség. Az ő számukra a házasság csakugyan sok mindent megold vagy kibékít legalább; problémájuk az „új asszony” elhelyezetlensége és ütközései a mai életben, ugye... Én irigylem őket azért – volt társnőimet is irigylem; ők megalkuvások árán így vagy úgy révbe jutnak majd... De hát nem gondolhat egészen másfajta, bensőbb ellentétekre? Azt hiszem, nekem nem volna jobb dolgom egy más, sokkal elkészültebb korban sem; nekem önmagammal van legtöbb bajom; – én magamnak fájok... Én sem értem egészen! Talán a „természet” sem olyan általános – van benne néhol hiba, eltérés vagy fölösleg; – halálraszülöttség, mely zavart okoz. Tán egy messze jövőbeli törvény felüti a fejét száz és száz évvel előbb... Ejh, milyen hóbortos, éktelen gondolatok ezek, szinte megijesztem, ugye? Hát persze, én is „más” vagyok, mert mindenki más, mint a többi; ebből nem szabadna olyan nagy dolgot csinálni. Bizonyosan a házasságok is, például, nem egyformák, és sok variációt enged „az emberi intimitások e kipróbált formája, melyet külsőségek jóltevőn védnek és takarnak kifelé...” De el tud-e képzelni hát egy olyan együttest... Istenem, hogy is próbáljam kimagyarázni... amely két összevágó és állandóan diszponált lény eszményi felfokozódása az életművészetben – nemes és finom szürcsölése minden szépségnek, jelentéktelen dolgokban – öltözetek színében, illatokban, apróságokban, szavakban és mozdulatokban –, folytonos megünneplése reggeleknek, deleknek és alkonyatoknak – a világ minden világításának és szűkmarkú szépségeinek! És mindezt valami tudatos mámorban, tökéletesen, soha nem hibázón! – De kibírhatná-e ezt ember, ki a „föld terményeivel él?” Nem vagyok eszelős, hogy ne tudjam, hova vezetne, még ha volna is a világon társam ezekben az igényekben, még ha rám találna, és akarna is engem. Hisz elmerülne minden kiejtett szó, melyre árnyalatok, érzések és jelentőségek ilyen kristálytömege rakódnék lényünk sűrűjéből. Ó, igen – csak egy kicsinyt magasabbrendű élethez is, tudom, hogy az anyagi lehetőségek... de nem, meg akkor is – ember képtelen volna erre, elfáradásoknak és betegségeknek kitett, pongyolaságokban pihenést lelő. Tán én magam sem... ó, egészen bizonyos! Nevessen ki nagyon! Hisz ahogy most élek – semmitől sincs távolabb, mint ettől; és így, egyedül – lássa – bírom! Sőt, minél teljesebb szürkeséget, zavartalan homályt – hogy lehunyhassam a szemem, és mindent végigálmodjak – így, elszigetelődve, a magányban hallgatódzva. De azzal az emberrel, akit szeretnék – aki szeretne!... Nem bírnám. Én teljességet akarok, és az nincs az idő telésében – ez örökké öblögető, elmosó, újuló és zavaró változásban. Hát jó! A képzeletem beéri félórákkal vagy percekkel; és ha én boldogságot vagy teljesülést rajzolgatok magam elé – legkezdettől fogva mindig csak úgy gondoltam; egy jelenet, valami betetőzés, összetalálkozás, felismerés – percnyi, csodás felemelkedés –, és aztán hulljon vissza minden a homályba, de nyomtalanul. Két ember elindul a föld két ellenkező pontjáról, összetalálkoznak egy napra egy lakatlan, gyönyörű szigeten, másnap visszatér mindegyik oda, ahonnét való, anélkül hogy megnevezné magát. Lohengrinnek el kellene mennie, mikor Elza megkérdezi...

Most pedig éppen eléggé kifárasztottam magát, és mindörökre elijesztettem tán. – Ne törődjék ezekkel, kérem, és ne változzék meg irányomban. Hisz épp azért olyan igen nagyon sokat jelentő nekem a barátsága – és a művészete is; mert a nyugodt, világos, derűs erőt jelenti; de azt a nyugalmat, mely már túlvan a harcokon, azért értékes. Maga bizonnyal elkészült már az életével; én pedig a fegyelmezettsége és világossága e szép, ragyogó szintje alatt próbálom megsejteni és rekonstruálni magam számára a volt szakadékok és alvó kráterek vonalát. Meggyűlöl ezért? Nem szabad. Hisz én annyira adódom – olyan szertelenül néha, hogy belerémülök –, sohase tudnék még másvalakinek így. Nem tudom, észreveszi-e, hogy mennyi fullasztó visszafogottság tör gátat ezekben a kuszaságokban. – Én a maga írásművészetében az elhallgatások, forma-egészség és a híres, úri objektivitása mélyén sokszor vélem és próbálom meglátni azt, amit gőgösen önmaga számára tart meg. Ha nem akarja, nem gondolok többé erre. – Ugye, megőrzi barátságban és nem fogja félreérteni: Máriát.

Szeptember 16.

Ma érkezett hozzám az új balladáskönyve; sokszor, sokszor köszönöm! és a dedikációt; – az Ön „hétfátylas szívű barátnője...” Nem tréfa ez?

Mit mondjak? A könyvét én meghozattam már a kiadótól, és két hét óta olvasom és könyv nélkül tudom ezeket a pompásan egész, tökéletes verseket. Gondoljon csúnya kis pressziőznek: naponta órákat engedek magamnak, amikor semmi mással nem foglalkozom – e verssorokat élem hunyt szemmel, félhangon mondogatva, és orvul hozzáépítem őket a Maga képéhez. A versek... valamivel közelebb engednek tán a prózánál, bár a forma kristályos tökéletessége itt is páncél. A kritikusai, ugye egyhangúan, a székelyes, régieskedő meséket ünneplik. Igen – ezek a legművészibbek tán. De én a magam számára a „Siratóasszonyok”-ban leltem a legtöbbet és a „Histrio” – megőrülnivalóan szép ez a groteszk és rettentő tragédia. Seregély... Maga szólt így?... És egy vers van, amiről nem is tudnék beszélni, „Io” – a nász elől futó leány. Ezt mikor írta?

Seregély, úgy örülök, úgy örülök, hogy végre önmagáról is ír valamit nekem. Eddig azt éreztem néha – azért foglalkozik olyan elszánt jósággal velem, mindig csak velem, mert öntudatlanul is védekezik... Nehogy sor kerüljön magára. Nem is tudom, miért fontos ez nekem. Olyan jólesett.

Én mindig így értettem Magát. Végigment sok útján az életnek, és elég korán úgy találta, hogy „nagyon sokat és sokfélét a legféktelenebb szabadosság mellett sem lehet variálni benne – főleg nem büntetlenül... „És önként, bízva és jóízlésből engedi alá magát bizonyos szentesített társasági szabályoknak – a kaszinónak, mondjuk; a művészetét éppígy meggyőződésből a nemes és tisztelt tradícióknak. Lehet – írja –, hogy értékesebb volna fanatikusa lenni vagy az életnek, vagy a művészetnek... Ej – bizonyosan másképp indult valaha, és csak gyorsabban járta végig az utat. – És mennyire fölébe tud így kerülni mind a kettőnek, milyen nagyon értője és igazi élvezője! És milyen egyetlen tanítómesterem lehet így nekem!

Azt mondja – közel jutottam a lelkéhez a távolság révén... Sokat gondolkoztam ezen. Hisz lássa, alig tehetek egyéb okosat itt, mint a Maga mondatain élődni, és néha olyan ijedelmesen megnő egy-egy szó jelentősége bennem; rituális értékű lesz. – A szót amúgy is fontosabbnak érzem én a tettnél például. Cselekedni lehet valami hirtelen színjátszó ötletből, beteges kísértésből egészen furcsán és magunkkal következetlenül. Egyszer Pesten egy Duna-hídon mentem át – nagy szél fújt –, kezemben a pénztárca, minden zsebpénzem benne. A karom kinyújtottam a karfán valami bolond, hirtelen játékösztönnel: mi lenne, ha most elengedném? Csak így, ok nélkül... az ujjaim ízét kellene kigörbíteni... csak egy hajszálnyira még... most – most!... A szívem úgy vert, mintha az életemről lett volna szó – és nem is tudom, hogy történt –, egyszer csak nem volt a kezemben a tárca – forogva hullt a hídláb felett, mint egy kis fekete madár és eltűnt. Akkor vissza kellett térnem, mert semmi se maradt nálam, és a szekrénykulcsom is benne volt... Hát ez a tett. – Bizony, ezenkívül nem sok említnivalót cselekedtem az életemben, de például a Magához írott és el nem küldött leveleim csomójában körülbelül benne van az, hogy milyen vagyok. Hanem gondoljon csak egy olyan kinematográfgép-találmányra, ha volna, amelyet a testünkön viselnénk a ruhánkban elrejtve és minden mozdulatunkat megörökítené! Rettenetes volna, zavaros és hazug. Utólag, azt hiszem, minden ember megkonstruálja múltját, és a hamis vagy véletlen dolgok elhullnak; csak az elvek maradnak meg – életünk eszméje történetbe foglaltan. Nem is képzelek embert, akinek a magáról adott képe igaz ne lenne magasabb értelemben. Mint önmagának hatványozó tükre. – Ez a póz, mondja Ön. Hát akkor tisztelet a póznak. S a szónak.

Hova jutottam megint! – Igen – a távolságok!... És én egyre tördelem, csorbítom kettőnk között e jó, szépítő falakat – mi lesz már velem? Nem, Seregély – hadd ne küldjem el mégse a fényképemet – hadd maradjon meg valami! – Bár... igazán, nem szabad azt hinnie, hogy azért – mintha rút volnék. A leoldódó hét fátyol közül nem ezt kellene meghagynom utolsónak! Furcsa dolgok jutnak ma eszembe, ugye? Engedje is hát elbúcsúzni most és lámpát oltani sietve a Maga nem mindig beszámítható szegény barátnőjét: Máriát.

November 2.

Azt akarja, hogy írjak mindennapos dolgokról is – arról, hogy miképp folyik itt az életem? De hát folyik-e egyáltalában? Nem is tudom, miért kell nekem most dátumot írni, mint tavaly ilyenkor? Pedig bizonyos, hogy öregedtem egy évet.

Az évszak úgy vált, mintha semmi egyebet nem lehetne várni tőle. – Őszies színeket kaptak a poros fák, felélénkült kicsit a város, friss diákcsapatok jártak, sürgés volt a könyvesboltok előtt pár napig. Aztán kirakatba tették a szezon új szöveteit, esős, nedves napok jöttek, és gesztenyéskofa települt a Fő utca sarkára. Ezeket írhatom. – Az iskolában megint úgy járok félig álmodva ki-be a szép, világos folyosókon, valami fátyolon át látom néha repkedni körültem a kisleányok szőke-barna, hosszú hajfonatát, tarka szalagjaikat; hallom a sok kacagást, és hogy gyerekes súgás-bugás sistereg utánam néha, és hátam mögött a nagyobbak hóbortos csókjai a levegőbe. Tudja, a társnőim közül én vagyok a legfiatalabb itt; és ez már így szokás... én is csináltam annak idején. És néha elámulva nézem valami régebbi aláírásomat valami naplón vagy egyéb „hivatalos” íráson. Ezt én igazoltam – ellenjegyeztem, revideáltam; kis dadogó gondolatgyakorlatokat én javítottam pirossal?... Félig kikapcsolt öntudattal megy, hálistennek, de mégis szédítő. Minden júniusban elbúcsúzik egy gyerekcsapat, és szeptemberre új első osztály jön; más nevek, arcok – ismeretlen családok termékenysége ontja elénk oktalanul, fölösen, véget nem érőn. Eleinte néha még valami személyes viszonyba kerül az érzésünkkel egy-két bájos vagy eszes asszonycsirke – de mindig újak, mások –, ez szédítő! Idegen arcok, idegen vérség! Hát lehet ezt így folytatni öt, tíz, húsz éven át? Egy öreg kisasszony társnőm, aki kézimunkát oktat, azt mondja – még egy percre sem unta meg, hogy egész életében ez a hivatás volt mindene, és gyerekkorában csak tanítónősdit játszott... Ejh – de hát csak nem fogok ilyenekről írni magának!

A mi kis hármasunk itthon a megszokott, csendes – ó, ilyenkor a legcsendesebb –, amikor súlyos megbeszélnivalóink volnának. Futólag említettem tán, hogy a húgocskámmal komolyabban foglalkozik valaki: mindössze pár hónapja még. Ágnes most fordult csak a tizenhetedik évébe – de oly rövid idő alatt egészen átalakította ez a dolog. Megkomolyodott – néha azt hiszem: elébem érett. Bizonyosan ismeri az ilyen dolgokat. Ő szereti és szeretik; nagy dolog ez, méltán érzi a maga fontosságát... és így szép, így jó az ő korában. Igen, hisz mi is így gondoltunk volna vele egyébként... de az a fiú katonatiszt. Ha tudja-e, mit jelent a mi viszonyaink közt egy ilyen bonyodalom. Szimpatikus, derék, vagyontalan fiatalember. – Anyám végtelenül aggódik – látom –, szenved belé; és nem szól senkinek. Ő ilyen – és a családi együttlétben kicsit belénk nevelte ezt, minálunk nem divat szóvá tenni, kimagyarázni, megvitatni a dolgokat – kivált ha kényesek és fájók. A heveskedés tisztító viharait mi nem ismerjük, itt minden igény, vágy, akarat, ellentmondás hallgatva fülled és sistereg. Hisz így volt az én pályaválasztásommal is... Különben a fiú még nem is állt elő komolyan, Ági sem beszél – várni kell. – Szóval, a „család”, ha jó értelemben gondoljuk: egy örök hatványozó – jót, rosszat tízszerez –, de mikor annyival több a rossz!

Írja, hogy jól ismeri Szaniszló nagybátyámat, aki a minisztériumban van. Én rég tudom ezt – még Pesten –, tőle hallottam néhány kaszinóbeli apróságot magáról. És hogy Emilt is, a képviselőt. Az pompás ember, ugye? A boldogult apámra hasonlít, csak benne még több van a Laszlovszkyak néha furcsán zsibongó, kalandos lengyelségéből. Szerencsére nőtlen maradt... De most kérem valamire – ugye, nem fog rosszul érteni? Őelőttük – Szaniszló bácsi és Emil előtt ne tegyen említést rólam, és hogy én írok Magának. Ne úgy gondolja – én független vagyok, és ebben különben sincs semmi titkolnivaló, bátran beszélhetne róla esetleg, ugye? És talán nem is azért – és nem miattam. Tán ebben a percben megint arra a „távolság”-ra gondolok, amit egy régebbi levelében említett egyszer. Néha már félek, mint akinek vesztenivalója van. Olyannak, akit a társaságból ismerek, nem volnék képes így írni. Eddig oly zavartalan volt ez – azt akarom, hogy megmaradjon. Nem lepődik meg, hogy ilyen kategorikus mondatot is le tud írni a Maga barátnője: Mária.

December 8.

Nem, nem küldöm el azokat a leveleket, amik a fiókomban vannak. Kérem – a barátságunkra –, ne említse őket többször!

És a fényképem. – Tudja-e, hogy egyszer már be is csomagoltam az egyik levélbe, aztán kivettem megint. Egy rendesen fésült, vékony arcú, fehér blúzos nőcske, aki egykedvűen néz maga elé. – Annyival többet kell ismernie már belőlem.

És hadd örüljek annak a kedves és furcsa dolognak, hogy én jól ismerem a maga külsejét, találkozhatunk, jó soká figyelhetem, anélkül, hogy sejtelme volna róla. Tudja, hogy ezt az örömet kipróbáltam egypárszor Pesten még. Nemcsak az Irodalmi Társaság gyűlésein. – Egy nagyon koratavaszi, esős estén a Ferenciek pincetemplomában – jobbról, a kis Mária-oltárnál mögöttem állt vagy tíz percig. A két keze egymásra kulcsolva, félkönyökével egy kicsit a padnak támaszkodott és szórakozottan nézett a gyertyalángba. Ott olyankor a társaság minden szépasszonya megfordul, benéznek egy-egy percre a korzóról. Talán várt valakire. Egy idő múlva sarkon fordult, és elment egyedül. – Később, májusban a Stefánia úton épp akkor hajtatott el, amikor át akartam menni. Egészen féloldalt húzódott a kocsiban, és nem nézett szét. Elfoglaltnak látszott vagy unatkozott. – Én akkoriban kaptam Magától az első levelemre választ... Ha Maga küldi el a képet; nagy, nagy örömet szerez – de kérem, ne azt a felkönyöklőset, amit a Magyarság kiadóhivatala akárkinek szállít utánvéttel. Nem vettem meg: azt nem akartam.

Az olvasmányaimat kérdi. Ágnes húgom mondja: „Csak olyan könyvet tudsz olvasni, amit legalább kétszer már olvastál!” Szóval kicsiny és furcsán vegyes a bibliotékám, és a könyvek sarka meglazult a sok forgatástól. Egy sincs felvágatlan: Flaubert és Loti, Anatole France, Verlaine-versek és Browning-versek, Kemény Zsigmond, Arany és a Maga két népvándorlás korabeli regénye van e percben szemközt velem, élre-állítva az íróasztalom polcán. Drámát nem olvasok többet; egyszer majd egész nyugodtan fogok olvashatni drámát – tán nem is sokára.

A napok lefolynak. Itt tegnap szép hó esett – nem sok; és mára sár lett belőle. Kimondhatatlanul vágyom egy kicsit menni valahová, de nem tudom, karácsonytájt lehet lesz-e. Egy nővérünk, Vera, Pesten van férjnél; nem említettem még? Áhítozom és félem most Budapestet, az ismerős utcákat, az internátust... tavaly egész idő alatt nem voltam fenn. Ha most az anyám egészsége jó lesz; hogy itt hagyhatom Ágnessel... Úgy vágyódom!

Itt nekilendül a szezon, hívogatnak – mit lehet tenni? Úgy látszik, egy-két bálra, estélyre el kell majd mennünk mégis, bár ha Ágnes hamarosan jegyet váltana, én fel merném szabadítani magam – talán. Noha itt... ideig még sikerült nekem semmit, egy csodálkozó kérdést sem provokálni. Nem hiszi, milyen nehéz ez; az anyám érdeme és az én összes életeredményem mostanáig. – A napokban ismerkedtem meg társaságban egy új emberrel; az itteni gimnázium ősszel idekerült irodalomtanárával, aki – gondolja csak – képzett, jónevelésű és igazán szélesen látó, csak egy kicsit professzoros eszű –, de itt meglepetés és jóleső sziget. Azt hiszem, szívesen beszélgetünk egymással; a Maga könyveit mind ismeri, általában, mindent elolvasott, azt hiszem – ami csak írva van. A kollégiumból furcsa várakozásokat és hiteket hozott magával egy ezután-következő, nagy, viharos; európai és romantikus – fiatalos és differenciálttá-érett (és még isten tudná minő) irodalmi ébredés iránt. A fiatal Apostol tanár úr szerény, áhítatos és lelkes várója egy eljövendő, már közeledő nagy költő-messiásnak, aki minden bizonnyal az ő volt egyetemi diáktársai közül kell, hogy támadjon – ő titokban tudja is a nevét bizonyosan, de meglepetésül tartja a világ számára. Kedves, ugye? Eszembe jut, mi mindent vártunk mi is Taubler Vicától például, aki egyszer cikket írt a Nyelvőrbe, a finnes igeragokról vagy miről. Most valahol nevelőnő egy bérlő-családnál, két éve már, hogy hiába keres állást. És voltak, akik titokban erősen hitték, hogy egyszer csak énértem is eljön valami csoda – egy titokzatos impresszárió, valami álruhás Boszorkánymestere a Szépnek; – és kézen fog és ragad egyenesen százezer lámpák elé, szemek elé és tapsok elé; és nekem csak úgy, halkan kell majd beszélnem, lecsüggedt karokkal ülni és hang nélkül sírni; – mint ott, köztük, a tizenhetes internátusi szobában, a kert holdfényében vagy sötét éjjel, ha nekik elmondtam valami régi, furcsa mesét, és sóhajtottunk és sírtunk, és minden olyan eleven volt bennünk, és kinyújtott kezünkkel elérhettük egymás szívét... Istenem! Hol maradnak tőlünk ezek a drága, drága őrültek! Ha még egyszer ott a könyvtárszobában írhatnék Magának levelet; áhítattal, problémázva és boldog reszketésben a saját merészségemtől!... Ó, ebben a percben tudom, hogy nevet rajtam! Hogy hiszen alig van két éve annak még, és én éppen olyan csacsi, egzaltált és fontoskodó iskoláslány vagyok! Jaj, de csak a Magához írott leveleimben lehetek már!... Minden, ami voltam, és szerettem lenni, befelé fordult bennem és befelé fulladt, és ha néha nem vihetném így – kéretlenül, fölösen és kicsit tálcára-rendezetten – Maga elé... Itt én olyan igénytelen, hallgatag, okos és óvatos vagyok. Fuldoklom néha! Úgy érzem, e kulcsos város régi, tisztes romfalai körülzáródnak előttem, és mindig összébb-összébb szorulnak, megnyomorítnak, és már kétségbeejtően elférek, már ide illek. Ó, értenie kell, miért lobban Maga felé az én elnyomott, szegény valóm néha tán tolakodó, indiszkrét szertelenséggel, túláradón. Rettenetes volna, ha egyszer terhére lennék, és ezt eltitkolná előlem jóságból. – Kell, kell, hogy feljussak most pár napra Pestre. El fogok menni a lakása előtt!... Legyen irántam mindig elnéző; kell, hogy jó legyen; – hisz Maga erős és szabad, Maga éli az életet. Néha gondoljon szegény Máriára.

Január 20.

Csaknem két hete gondolkodom, hogy mit válaszoljak Magának, és hogy mentegetődzem? Amiért elmentem a háza előtt...

Úgy ragyogott a nap. – Áradt és nevetett a déli korzó, fehér hóprém simult a karcsú híd elegáns vállaira, és kerek jégtáblák, mint nagy láprózsák úsztak és torlódtak lefelé a Dunán ezerszer megszikrázva a fehér fényben. A színház előtt rikkancsok kiáltozták a Seregély Pál nevét – A thrák harcos – rikoltották a tarka plakátok, és nagy csoport ember tolongott az előcsarnok bejárója előtt. Akkor indultam meg sietve a háza felé – csak el akartam, haladni a szemközti boltok előtt, ahol szép, régi gyűrűket árulnak – és az ablakára felnézni – tudom, hogy arra esik. A sarkon kínálták felém azokat a csodálatos, fehér violákat... A hordár, aki felvitte, szolgaruhás, fiatal legénnyel beszélt. Jankó volt, ugye, akit levélben emleget? Azt mondta, mindjárt beviszi Magához... Én az átjáróház túlsó felén vártam be a hordárt, és – olyan bolondság – hirtelen kocsiba ültem, mintha üldöznének. – Estére jegyünk volt A thrák harcos huszonötödik előadására – és otthon maradtam. Nem tudom, miért? Nem akartam látni Magát aznap a lámpák előtt.

És most szigorúan ír nekem, és komoly szemrehányással kérdi meg: miért? Miért nem mentem fel úgy, mint a testvérbátyámhoz vagy akárkihez, „akit becsülök, és kicsit kedvelek?” – Két hete gondolkozom, és nem tudok erre felelni.

Talán, ha előzőleg ír erről, vagy nekem eszembe jut, és elkészülhetek, és néhány napon és estén át gondolhatok rá! Istenem – tudnia kell, hogy nekem jelent valamit ez – és általában minden. Én tisztelem a véletleneket és mindent, ami jön és történik – de hogy valamit tegyek, kihívjak énmagam... olyan dolgot, ami nem közömbös és nyomokat kell, hogy hagyjon!... Ó – igen, hát gondoljon akármit, de azt nem szabad hinnie, hogy bizalmatlanság volt vagy valami közönséges mellékgondolat... „Hát ennyire ismer – így képzel engem?...” Nem, ezt nem lett volna szabad írnia. Oly különös az, hogy miköztünk félreértés lehet.

Nem is tudok most írni Magának – olyan zavart és szomorú vagyok ma. Ritka eset ez, hogy én nem tudom tisztán, mi történik bennem! Igen, természetesen – hisz Ön ismeri a nagybátyámat s a cousinom... de hát kellett ezt említenie most nekem? – Hogy társaságbeli fiatal leánynak néz. Most én kérdem; hát nincs-e már ezen a gondolaton túl a mi szép, régi barátságunk?...

Én nem akarok gondolkodni tovább ezeken! A „Sarlós Boldogasszony”-t ma olvastam a Magyarságban. Ennél jobban és szebben már nem lehet írni magyarul; ez után a magasság után csak hullámvölgy jöhet – dekadencia és utánzók kora; akármit mond is Apostol tanár a jövendő irodalmáról. Kedves, amit felőle ír – hogy mi ketten ővele majd... Ó, hát azt hiszi, olyan könnyű dolog az nekem? Dehogyis hiszi! Sajnos, nagyon is jól látja mindig, énnálamnál sokkal jobban ismeri – e percben teljesen megzavart és szomorú hívét: Máriát.

Ui. Mégis köszönöm, hogy megőrizte és szerette a virágaimat! Mária!

Március 12.

Vettem jókedvű, friss, szép levelét. Nem gondoltam rosszat a hosszú hallgatása miatt; az újságból tudtam, hogy külföldön jár. A kártyákat is köszönöm. – Tehát A thrák harcost még az idén adni fogják Berlinben. Mennyire örülök, ha tudná; ilyen messze, egy idegen leánynak jó napot csinál a Maga diadalának minden új híre. – Olyan idegessé tett a német kávéházi esztéták előrehangoskodó, kicsinyes kritikája. Azt hiszem, ezek azok a hosszú hajú és rendetlen külsejű, dologtalan sihederek, az „Örvénylők” asztaltársasága – ha jól fordítom. De a komoly irodalom már meghajolt. Igen, most jönnek a nagy, drámai sikerek; színpad, lámpák ezrei, taps, virág – és a semmihez nem hasonlítható, megfogott némasága sok száz feszült lelkű, tágra nyílt szemű embernek...

Hogy köszönjem meg a kedves, finom apróságot; a kis ezüst thrák katonát a zöld márványlapon; – a hosszú lándzsát édes, groteszk-hősi lendítéssel szegzi a mellének. – Olyan ízléses, gyönyörű! Mindig az asztalomon lesz, és pici sisakja alól szúrós kis sasszemeivel máris úgy tud nézni, hogy néha meg kell értenem. Ha bolondokat gondolok!... S a jelmondat. – „Az eljövendő évek határköve!” A darabban „századok”, de milyen mindegy, ugye? Évek, üres tarsolyú vándorok! Tán csakugyan a fájdalommal kell cöveket verni a szívünkbe, hogy a homokidő jelzőtáblája legyen.

Igen, el fogok menni Magához, most már tudom, Virágvasárnap lesz, tavasz, friss violák, illat, ragyogó asszonyok... De igazán – nem fél hogy nagyon kellemetlen a külsőm például, vagy a hangom, a mozdulataim? Hisz, ugye, nem kérdezett semmit felőlem? De ha nagyon kevéssé talál is megnyerőnek majd, ugye, fogja tudni a levelek Máriáját nézni egy idegen leányarcban; a Maga aggodalmas és fázós „csigabigaleányát”, aki az élet annyi furcsa talányát nyújtja türelmes barátja felé éveken át reszkető, gyámoltalan tapogatódzással. Most majd valóban megfogja a kezem.

Látni fogom a dolgozószobáját; az asztalt, ahol írni szokott – a kis dohányzót és a pamlagot, amelyiken nyitott szemekkel hever délutánokon, a könyveit a polcon, és arcképeket a falon. És meglátom a derék Jankót és Hellát, a fiatal agárt. Igen, egy csöppet sem félek! Hisz minden apróság ismerősöm ott már, és minden a Magáé. – Most már nem akarok kérdezni semmit.

Két hét van odáig. Az is csak eltelik, mint az év számtalan napjai, bár lassúnak tetszik most mind, és minden nyűg mintha súlyosabb volna rajtam. Tizennégy nap – azalatt nem fog történni semmi, de akkor utazom! Viszontlátásra!... Azaz – első látásra!

Nem fogok írni addig már. Behunyom a szemem, és eltakarom az arcom, és minden érverésem elvisz egy pillanatot. – „Ünnepem lesz, amikor a házamba jön!” – írja annyi gyöngédséggel... Igen, ünnepeket, csupa megszentelt napokat, felragyogó, boldog vagy tragikus órákból összeszűrt rövid, rövid és káprázatos életet! – Ne, ne szidjon meg! Inkább ne írjon odáig! – Telefonon értesítem, igen! Isten önnel! Mária.

4

A hálószoba kis villanykörtéje mozdulatlanul hunyt a sárga ernyő alatt, és alattomos, mélymelegű fényt öntött a meggypiros paplanok selymére. A sarokban, mollfüggönyös ágyon egyenletes gyerekszuszogás neszelt. Mária magárahúzta a takarót, és gyöngén, összeverődő fogakkal süllyedt a párnába – egy kis láz révületét érezte a tagjaiban, és hirtelen, valami ideges túlérzékenységgel, bántón ütött eszébe, hogy hitveságyban fekszik a mára kitessékelt férj helyén. De Vera akarta így, hogy kedvükre együtt lehessenek a viszontlátás napján.

– Máriám, nem egyeznél bele, hogy elszívjak egy cigarettát? Melletted a hamucsésze – köszönöm! Te nem akarnál? – Nem, Zsuzsababa fel se veszi! Ideges vagyok ma valahogy, és ez használni szokott, még úgyis beszélgetünk egy kicsit, ugye?

Szép, barna haját oldalt vetette, cigarettára gyújtott – és hallgatva feküdtek egy darabig. Otthonról, az anyjukról és Ágneske sorsáról már mindent elmesélt Mária, és most önmagukon volt a sor. A szokott testvéri bizalmasságra ma nehezebben találtak rá, mint egyébkor.

– Mondd... Andor későn jön haza? – kérdezte a leány végre elszántan, kicsit visszafogott lélegzettel. – Úgy gondolom... nem én üldöztem el ma, hogy megzavarom a szokásait?

Vera kicsit zavartan felnevetett.

– Dehogy!... Vele is kurtán bántam a búcsúzásnál, ugye? – De nem, ő elég gyakran elmegy vacsora után, rendes kávéházi asztala van, építőmérnök kollégák – őt nagyon ünneplik ott... Vagy hát mit tudom én? Éjféltájt rendesen hazajön. Néha magam küldöm, ha soká nem megy, jólesik egyedül is lenni egy kicsit.

Mária sorra nézegette a mustrát a tapéták frízén – a Vera cigarettája heves, fel-felszisszenő tűzzel piroslott. – Hirtelen kézzel rázta le mind a hamut.

– Hát tudod mit, fiam! Egészen bizonyos, hogy Bandinak valami asszony-ügye van most megint egy kicsit; és egyáltalában ne gondold, hogy ez lényeges, fiam!...

– No, Vera! Hát minden férjes asszony ilyen képzelődő, gyerekes?

– Nem minden asszony ilyen józan, mint én; a lányok, no azok meg persze hogy másképpen képzelik – még a legokosabbak is, az ilyen mindent elolvasók. De ez a valóság, fiam! Az emberben ilyenkor egy kicsit ágaskodik az irigy nőstényösztön; – de ebbe már bele kell nyugodni... Általában, minek „vagy-vagy”-kodni az élettel; azt „így is, amúgy is” játsszuk! Be lehet várni mindennek szépen a végét.

– Vera, miket beszélsz!

– Tudod, én igen valószínűnek gondolom, hogy ha mi sokáig találunk élni, szépen együtt ülünk majd Bandival a Zsuzsó lányunk ezüstlakodalmán is; de addig lesz még néhányszor ilyen kis időváltozás. Én azt megérzem már – gyakorlatom van. Ilyenkor sokkal kedvesebb velem, nagyon engedékeny, nem kérdi soha, hogy én merre, hol járok, ha a városba megyek. Látod, ezen a békítő szándékon érzik, hogy megbecsüli a házasságunkat, meg akarja tartani. Hát igen, mind a ketten tudjuk, hogy aligha cserélhetnők fel egymást valaki jobbal; – tudod, az ember mindig véletlenül kerül össze, a szerelem is véletlen, de éveken át úgy összekopik, összefejlődik apróságokban, hogy végül már igazán legalkalmasabbá válik egymásnak, együttélésre – és ezen még egy erősebb szenvedély se nem változtat. – Nyugodt lehetsz, én nem fogom élire állítani a dolgot – ó, már sokat gondolkoztam. Az élet nem elég hosszú, hogy az ember többször is elülről kezdhesse a berendezést – pedig valami egységet mégis kíván benne. A házasság jó erre – belül rajta mindig lehet rekonstruálni a viszonyt; nem gondolod?

– De Vera, hát van komoly gyanúd valakire?

– Most, azt hiszem, egy özvegyasszony ismerősöm foglalja le hetenkint átlag egy estéjét. Legyen boldog vele! Tőlem mit vesz el? Ha szerelmes – mert az asszonyok rendesen úgy csinálják, szegények –, akkor még sajnálom is. Rossz dolga lesz majd azután. Másfél éve egy kis színésznőről tudtam biztosat, az jobban haragított, de erről felteszem, hogy nem kíván anyagi áldozatokat. Soká nem tart egyik ilyen ügy se – tudod, bolond is volna! Olyanja, aki megmarad, akihez mindig vissza kell térni – van neki otthon is, nem is a legutolsó asszony; hát a szeretőit legalább korlátlanul és a férfihajlama szerint akarja cserélgetni.

– De hogy te erről így beszélsz!...

– Ugyan, gyerek! Nehogy nagy dolgot csinálj ebből egy pillanatra is, nehogy a mamát nyugtalanítsad! Tudod, a fővárosban másképp is van az – itt nagyon nehéz lehet a férfiaknak egyet-mást elkerülni, itt mindenből az rikoltoz elő. És hát mért ne tennék, mit kockáztatnak vele? Egy asszony soha, fiam, még a legkülönb se ambicionálhatja, hogy egyedül legyen egy férfi számára. Tán nem is győzné, nem is vállalhatná, vagy mi?... Persze, vannak aztán férjek, akik nem is kellenének más asszonynak – de olyanért nem cserélném el... Ej, első az asszonyok közt, ez akarhat lenni valamirevaló nő; – és az elsőség illúziója megadódik a házasságban. Látod, megtisztel azzal, hogy minden iparkodással titkolja előttem a másikat – társaságban alig foglalkozik vele. Bezzeg annak, szegény fejének, tudni kell rólam, látnia kell a Bandi karján, pedig bizonyos, hogy szerelmesebb bele, mint én ma már. Ez természetes, ugye? És tudod – ha egy asszony csalja az urát, az legtöbbször szinte meggyőződésből, az elnyomott fél dacos jogérzetével; – de a férfi mindig valami nagy, néha öntudatlan lelkiváddal, őt csak a vére hajtja – és a feleségéért mindig a szeretőjén áll bosszút, ezt már megfigyeltem másokon sokszor. Folyton érezteti vele a naiv, ősi, igazságtalan morális felháborodását – és hogy semmit sem jelent az életében... Azt hiszed, nincs igazam?

Hevesen, gyorsan beszélt, röviden, tört gesztusokkal. Mária ijedt ámulattal nézett rá.

– Csacsi, hát ne ess kétségbe. Azelőtt, iskoláslány korodban nem tudtam veled így beszélni – hisz emlékszem, milyen ferde, hazug látás az, amit a Valéria-internátusban magunkba szívtunk az én időmben is. De hisz már két éve a világon élsz – egyet-mást csak megfigyeltél! Istenem, míg az ember leány marad, nem fejlődik tovább!... Persze, vidéken más egy kicsit, kivált abban a derék bugrisfészekben, szegénykém!... Tulajdonképp mennyire nem való vagy te sem arra, hogy ott lecsaládosodj.

– Arról szó sincs, megvigasztalhatlak! Hanem hogy te... én nem bírom el ezt, Vera... nem értem!

– Ej, rólam ne beszéljünk már, elég volt. Elég sok szép társadalomtudományi szentenciát mondtam hamarjában a... megnyugtatásomra! Na, nevess te is, gyerek! Hány óra – fél tizenkettő már? Adj még egy cigarettát! – Igen, és most beszélj magadról!

– Én azt hiszem – semmiképp sem volnék alkalmas erre!

– A házasságot gondolod? – Csak nem én ijesztgetlek el, szegénykém!

– Dehogy – nemcsak azért! Hanem, hogy úgy mindennap, akármikor, kéretlenül is kéznél lenni... valaki számára, mint egy közömbös bútordarab, mint a keze vagy a lába, amivel nem sokat törődik, amíg megvan!...

– Hm, szenzáció lenni, becses, ünnepi ajándék, olyan, akit virággal díszített szobában, lihegve és hódolva várnak! Emlékszem, a mi csoportunk is a Valériában mindig „élmények”-ről suttogott esténkint. – Nem, a házasság csakugyan nem valami differenciált, izgalmas „élmény”, galambom... Első héten én is, emlékszem, mindig eloltottam a lámpát, és sötétben vetkőztem le, de az ember felhagy az ilyennel. Mint egyéves menyecskét, egy kicsit operálni kellett, és az uram ott állt az ágy fejénél, és nézte. Aztán a gyerek. Csúnya, állatian testies dolgok ezek – a szeretetnek túl kell tenni magát holmi finnyásságon... Persze, az, amit a házasság „lényegének” neveznek, szintén nem a legfinomabb dolog – ezt már mondtam neked régen is –, és hozzá még egészben nem is jelentékeny. – Csak a férfiak vannak olyan nagyra azzal, amit az utolsó kocsis is tud. – Vagy, hogy mi nem vagyunk olyas fajta – a Laszlovszky-lányok –, ha csak Ági nem üt majd jobban az apánkra ebben. Mi ketten csak a fantáziáját örököltük; te még sokkal inkább, mint én. A fejünk éhes azokra a szép, bolond, izgalmas kis szenzációkra, amik nélkül unalompocsolya volna az élet. De lásd, fiam, ehhez is férjhez kell mennünk előbb, hogy aztán kellő öntudatossággal mehessünk el a dolgok széléig, a legszéléig... Mondd csak, szerelmes vagy?

Mária nem felelt, kicsit halványan, összehúzott szemöldökkel nézett maga elé.

– Még mindig levelezel Seregély Pállal? – És otthon nincs valami egyéb, házasságféle?...

– Egyéb nincs, nem kell! – felelte a leány csendes, dacos hangon.

– Hm!... Hát tudod – én nem féltelek... nincs is jogom hozzá. Magunkért felelősek vagyunk, és a legszentebb szabadságunk, hogy kedvünk szerint parancsolhatjuk el az életünket. – És az olyanféle emberek, mint ő, nem is igen vesznek el nőtől többet, mint amennyit felelősség nélkül lehet. Csak asszonytól akarnának mindent, lánnyal szemben adják a nagylelkűt, ritkán olyan fontos nekik az ügy, hogy kitennék magukat vádnak vagy aggodalomnak. Hisz nekik könnyű!

– Nem, Vera! Ez egészen másféle dolog – szó sincs olyanról!

– Természetesen nincs szó!

– Nem! – Ez az érzés egyoldalú nálam; tán nem is az, amit ti szerelemnek hívtok. De én annak mondom – ez elnevezés dolga, ugye? – Ő nem is tud róla, őnála nem egyéb igazi barátságnál.

– Még nem látott téged?

– Még nem.

– De tudja, hogy ki vagy – ismeri rokonainkat, igen! Nem lehetetlen, hogy kedves neki ez a kis lelki kacérkodás így – és úriember – és eléggé el van látva, Istenem!... Ott a grófnéja!

– Téreyné?...

– Igen, a híres festőasszony. Együtt voltak Berlinben a télen, és a grófné kiállított – nagy sikere volt. Pedig itt sokszor gyanúsították, hogy csak Seregély csinál hangulatot az újságoknál mellette.

– Ez már régi viszony?

– Ó, hogyne! A társaságban már legitimált dolog úgyszólván. Szinte házasoknak tekintik őket. – Pszt! Valaki jár kinn! – Bandi jött haza!

– Nem oltjuk ki a villanyt!

– Nem!

A külső ajtóban vigyázva csikordult meg a kulcs. Lábujjhegyen – gyöngédebb óvatossággal már nem is lehetett volna – lépdelt át a férfi az előszobán, a felöltőjét levetette, és egy percre felcsavarta a lámpát, hogy megnézze még egyszer, nem tapadt-e az aljához valami áruló gaz, ragadós, tavalyi bogáncs – mert messze, kinn – friss, tavaszi mezőkön kószált valakivel. Az ebédlőben ágyaztak ma neki, de a hálóból átszűrődött a sárgás, gyönge fény.

– Még fenn vagytok, Verácska? – kérdezte megfogva a kilincset; kedélyeskedő, természetes volt a hangja.

– Jé, csakugyan nincs korán – nevetett vissza az asszony. – Úgy elbeszélgettünk. De ne leskelődj, Bandi, nem szabad! – Várj, sötétet csinálok – így, most... csak neki ne menj valaminek!

Tapogatódzva a Vera ágyához ment, kezet csókolt és az arcához hajolt. Az visszaölelte félkarral a nyakát – a megszokott puha mozdulattal, ki tudja, hány századikszor. „Jó éjszakát!” – mondta hirtelen, kicsit hűvösen.

– Jól fekszel, sógorasszonyka? – kérdezte nyájasan Mária felé.

– Hogyne! Csak sajnálom, hogy kizavartalak. Olyan hosszú vagy, el se férsz tán azon a díványon.

– Elférek azért. És holnaptól, ugye, eligazítjuk Máriának a kis vendéghálót? – No, jól aludjatok!

Kiment, és vetkőzés közben megszagolgatta a mellényét. Ej – miért használ ilyen erős parfümöt az az asszony; persze hogy megérezni!...

Elcsöndesültek. Mária hanyatt feküdt, és egy gondolatra vér öntötte el az arcát. Az jutott eszébe, hogy itt most ő az akadály – hogy ezek egészen, lelkükkel-testükkel kibéküljenek mára. Aztán magára gondolt, és egyszerre megörvendett, hogy nem mondott el mindent – a holnapi látogatás tervét. Profanálta volna – vagy megzavarná; meg kell őriznie e néma lángot, magános szerelmét, s a szép szenvedéseket – e folytonos, lilaszínű izzást lelke legmélyén. Igen; kell, hogy ő más legyen annak az embernek – ha nem lehet legtöbb, legalább más, mint a többi asszonya. Ha bármilyen áron – a távolmaradás árán is – meg kell tartania a viszonyuk drága – egész lényét betöltőn mindennapiatlan voltát... Oktalan, heves fájdalmat érzett ezeken a gondolatokon – aztán világosan a fülébe csengett a férfi meleg, szép beszédhangja, ahogy ma először szólt hozzá a telefonból.

Hajnaltájt szunnyadt el, és könnyű, zagyva, boldog álmai voltak.

Gyönyörű kocsiút magas, pompás hegyoldalak hűs sikátorában; a meredek sziklafalról dúsan, frisszölden hullt le a vad futólomb, szivárványos, csörgő vizek és ezernyi, pompás, idegen virág mesebeli, nagy, nedves kelyhekkel a kék és violaszín hihetetlen gazdagságában. – Aztán egy fehér pad, valami márvány istenszobor alján, nyári éjszakában, messziről zümmögő, szomorú zene szólt... Végre egy álomra világosan emlékezett. A telefonszekrény előtt állt, és a kagylóból tisztán csendült ki a Seregély hangja, hízelegve, félig suttogón. „Nem lépne közelebb?...” Engedelmeskedett, és fizikailag érezte ezt a közelséget. „Öleljen meg!” folytatta a sohasem hallott hang lihegésbe fúlva. És az idegeibe sugárzott valami hihetetlenül légies, mégis egész lényét átborzongó ölelés.

...És minden úgy volt, ahogy legszebbnek elképzelte pepecselő, finnyás ábrándjaiban, otthoni, magános óráin sok éjszakának.

Borús, hűvös délután volt, ritkás hó hullongott, bár a fölengedt vízen hajók jártak, és az utcasarkon garmadával állt az ibolya, a barkás mimóza, kankalin. De az asszonyok visszabújtak bársonyos, téli prémjeikbe, és szemük hamvas fátylak alól csillogott ki. Minden hang élesen, különválva zizzent már a levegőben a kemény tél siketsége után, és apró fuvalmakban rejtélyes tavaszi illatokat szimatoltak az élénkülő idegek. Minden valami izgatott sietésre késztetett ma – gyors lélegzésre, heves iramodásra. – „Mit fogok mondani neki?” – ijedt fel gyerekes, nyilalló érzéssel a leány, mikor felszaladt a szőnyeges lépcsőkön. „Ó – legjobb, ha semmit. Minél kevesebbet beszélni!”

„Istenem, engedd, hogy minden szépen menjen, hogy semmi el ne romoljon, hogy ne mondjak valami visszatetszőt, semmi kiábrándítót, ő sem – Istenem, add!...” fohászkodott; és elszántan megnyomta a csengőt. A fiatal legény nyitott ajtót, szeretett volna rámosolyogni, de az ajka idegesen elrándult. „Méltóztassék itt – majd bejelentem!” Az előszoba nagy tükrében megnézte magát hirtelen, karcsú alakját a mohazöld, csinos kosztümben, szép, fátylas kalapja alatt kicsit átszínesült, porcelános arcbőrét – gesztenyebarna haját, mely simán ragyogott meg szép homloka, finom halántékai mögött. Érezte, hogy disztingvált intérieur-szépségének előnyére van ma minden – a levegő – a levegő, a felhős, opálos fény; a színek, amiket viselt. És kissé megnyugodott.

– Ó, parancsoljon!

A házigazda felényújtotta mind a két kezét, az ablak iránt fordította, és megnézte a hanyatló délután világánál. „Hozta Isten!” – mondta később csendesen, meghatottan; lesegítette a kabátját, és az egyik nagy karszéket közelebb gurította a zöld cserépkályhához. Fűtve volt még, és a parázs fénye egy csodálatos, keleti szőnyeg virágain izzott. – Mária megsimult a bőrfotőj mély öblén; hajlékony, karcsú tagjaival, és keskeny ajkait összefogta a félénk, várakozó kíváncsiságban. A férfi az átelleni szék karját fogta, és könnyedén meghajolt, engedelmet kérve a leülésre.

– Kis Mária, csakhogy itt látom egyszer! – mondta melegen.

És csendes kérdések jöttek semmi dolgokról, hogy mikor érkezett, meddig marad, hogy vannak a rokonai, mit csinál Pesten? Formásan felelgetett, de lényük zavartalanul fürkészte egymást eközben.

A kávészínű agár jött, és letelepült ura lábainál. Éppilyennek gondolta... „Nem álom?” tűnődött, és alig észrevehetően elmosolyodott.

És beszéltek a vidéki városról, az író új darabjáról, könyvekről. Már meglelték a levelek egy-egy szólamát, utaltak rá vagy továbbfűzték – a saját, külön tolvajnyelvüket beszélték már. De még ürügy volt mindez, hogy tájékozódjanak, megszokják egymás levegőjét, és önmagukat a másik szemével vizsgálják képzeletben. – Mária érezte a siker nagy harmóniáját; – nem, nem rontotta el semmivel még! Halk és ökonómiás volt, kissé leplezett és tartózkodó; Isten őrizz, úgy beszélni, és annyit, mint a levelekben! Amaz jó volt, hogy túlessenek a tudnivalókon és frázisokon – most nem kellett magyarázkodni, csak ösztönös, könnyed érintésekkel játszani egymás lelkén, mint két összehangolt citerán...

– Ez Hella! Szép, kedves Hella!

– Menj oda, öreg! Csak bátran!

A kutya odafektette szűk állát a leány térdére, és az végigsimított néhányszor szép, tiszta fején. A gyűrűje nagy opálja rózsaszínben izzott egy percre a rávillanó tűzfénytől.

– Nem akar körülnézni nálam? – kérdezte a férfi a nagy csöndben.

A leány felállt, körüljárt kicsit félénk, puha mozdulatokkal a bútorok közt, megérintette kezével a könyvek fedelét, a dohányzóasztal apróságait. Egy pisztoly hideg csövéről hirtelen visszakapta az ujját. Pillanatra megállt a szép, nagy női portré előtt; – fekete fátyolruhában ábrázolta az asszonyt, nagy, fekete csipkés kalapban, sok, sötét ibolyával fedetten, gyönyörű vállai körül... A férfi szó nélkül ment tovább.

– Az íróasztala! – mondta egészen halkan Mária, és megfogta a régi szék cifráját. Kéziratpapírok és könyvek hevertek ott, nagy, kovácsoltvas tintatartó, egy kis egyiptomi istenasszony elefántcsontból s a térdelő, kapitóliumi Venus.

– Itt, oldalt, lássa, milyen jó helye volna a maga arcképének, Mária! A két kis öcsémmel szemközt. Bizony, már önkéntes az egyik.

– Nincs nőtestvére?

– Nincs, sohasem volt!

– Az az édesanyja, ugye?

– Igen.

Együtt álltak meg előtte néhány pillanatig. A leány a képre nézett, majd a férfi arcára, és megint vissza. „A szeme egészen olyan!” mondta végre és elfordult.

A kis bőrtáskája jutott eszébe, megkereste, és apró csomagot húzott ki. Fakólila moaré-tok volt a selyempapírba göngyölve.

– Ezt... talán odatehetnők az arcképem helyett!

Az író elcsudálkozva nyitotta fel, a kicsiny kép egészen ritka, bámulatosan régi magyar üvegmunka volt; Sarlós boldogasszonyt ábrázolta félhold trónusán, csillagokkal és ért kalászokkal körülvetten... Mária odalenn, valami eldugott kis mívesboltban lelt rá – tönkrement felvidéki úricsalád gyűrűi, láncai közt –, és csodának hitte, a véletlen babonás intésének.

– Hátha talizmán! – mosolygott.

– Az én Boldogasszonyom! – súgta meglepetten a férfi és belepirult szinte – hisz ez gyönyörű kis jószág! Hogy köszönjem meg ezt a kedves, szép figyelmét!...

Hálás szeretettel csókolt kezet; egy darabig elemlegette még zsörtölődve és kedvesen a nagy ajándékot.

– Hanem azért a fényképről mégse mondok le – földi Mária!

– Itt csak boldog asszonyok képe legyen!

– Ó, gyerek!...

Mária végigment a nagy szőnyegen, vissza a kályha közelébe. Erősen alkonyodott.

– Ne gyújtsunk világot? – kérdezte a gazda.

– Még nem... talán!

Megrezzent. Csöngettek az előszobán – csakhamar megjelent a Jankó feje az ajtóban.

– A méltóságos asszony izent a holnapi páholy miatt.

Seregély kiment, beszélt a küldöttel – aztán visszaült megint a vendég közelébe, a kis dohányzó elé.

– Igen – mondta később félhalkan, komolyan –, annak az asszonynak nagyon sokat köszönök. Ami energia van bennem, lebírás és bizalom önmagamban, mind azóta!...

Elhallgatott megakadva kissé. A leány világítón fehér arca meg se mozdult a homályban. Sietve csapott át megint a becéző, baráti hangba.

– Kis Mária, mondja, mivel kínálhatnám meg magát itt nálam? – Egy csésze teát, igen?

– Nem, köszönöm – semmiképpen! – tiltakozott hevesen. – Mire elkészülnénk – mindjárt mennem is kellene!

– Ó, akkor nem – ne még! De mit parancsolna? Nézze, bonbonok! – Jankó, hozz be süteményt!

– Nem, nem!

– Hát akarjon valamit!

– Hát... pezsgőt!

Fellihegett kicsi, félig síró nevetéssel... A férfi csak egy pillanat felére hökkent meg – aztán hangosan, telijókedvvel kacagta el magát. Egy csacsi, kedves, nagy iskolás lány ült előtte.

– Jaj – kisleány!

– Magamon csúfolódtam... Semmi!

– Vallja be, az intézetben képzeltek és álmodoztak ilyen csacsikat!

– Csakhogy az régen volt már... Huszonhárom éves vagyok, sajnos!

– Az én kis öreg gyereklányom.

Mária lehajtott fejjel, megadón intett igent. De aztán megpróbálta összeszedni magát – hamiskodni.

– Jó, most találja ki, hogy mit adhatna nekem – magam sem tudom –, valami légiest, ami egy az emlékekkel, amit öntudatlanul vigyek magammal; anyagtalan jószágot.

– A könyveimet mind elküldtem, ugye?

– A könyv – az nem éppen súlytalan.

– Szavakat persze! Valami új mesét akarna a kisbaba! Csakhogy a világért se tudnék most...

– Lássa, most csúfol – a szavakkal. Azért sem ezt!

A keze után nyúlt, és megcsókolta.

– Ettől meg... nem lett szegényebb!

A sötétben is látszott, hogy az arcát elönti a láng. – A férfi felállt, egy piciny parfümöskancsót emelt le a polcról, felvette az asztalkáról a lány puha, galambszínű bőrkesztyűjét és rálocsolt néhány csöppet.

– Köszönöm! – mondta a leány, arcához gyűrte a kesztyűt, és mélyen beszívta illatát...

Egyszerre elcsöndesedtek... A szemközti házban s az utcán már égtek a lámpák. Egyikük sem mozdult. Mária fehér csuklóját, könyöktől fedetlen két karját szűzies, merev mozdulattal tartotta csípejéhez, érezte magán a férfi tartós tekintetét a homály leplébe rejtezőn. A gondolataik áthevültek, és néha hallani vélték, hogy a másik lélegzik. Kocsik robogtak lenn a messze utcán, sok távoli nesz elhaló, kábult zümmögéssé szűrődve ért ide. – Egy mozdulat – érezte a leány – most megtörné a varázst; veszedelmesen, tán mindent összezavarón vagy feloldón. – Nem – nem mozdulni meg! Így maradjon, minden – ez szent!...

Élesen csendült meg ott kinn a telefon. Seregély felugrott – a lány is, zsibbadtan egész testében, mintha vasbilincsbe verve ült volna.

– Nem, ne készüljön! Mindjárt elintézem – csak a kiadóhivatal.

Kissé soká tartott mégis. Mire visszajött, Mária már belebújt a kabátjába, felhúzta kesztyűjét.

– Ó, hát csakugyan megy már?

– Fél hétre várnak otthon.

– De ugye, ír majd hamar?

– Igen.

– És... nem bánta meg, ugye?

A leány csak a fejével intett.

– Semmi sem változott?

– Nem változott.

Finom csontú, fehér, akaratlan kezét odaengedte még egyszer, aztán kifordult hirtelen. A férfi a lépcsőházig kísérte.

– Most lesietek. Isten vele!

...Így történt minden! – Mintha meg lett volna írva valahol – egy vigyázva összegondolt színdarab valamelyik jelenetében... Mária arra gondolt, hogy szebben, hibátlanabbul nem is képzelhette magános, éjszakai órák finnyás ábrándjaiban. Egy percnyi zavaró emléke nincs – egy szertelen mozdulat vagy szó a másik részéről sem –, ő százszor hálás neki azért. Tán élete legszebb félórája volt ez! És hála azért a nemes, szép gyöngédségért, hogy idejében említette azt az asszonyt, hogy nem alázta meg őt szerelmében a hiúsága vagy kíváncsisága valami léha játékával. Így – így szép volt legalább!

Tévetegen ment előre. Egy átjárónál gondolat nélkül várt, hogy az arramenő kocsi elhaladjon; ám az megállt mellette tévedésből, azt hive, hogy intett neki. Hát beszállt, megmondta a Veráék lakását. Mikor megindult vele – akkor vette észre, mennyire szüksége volt rá. Elővette a kis batisztkendőjét, arcára szorította, és hangtalan, mély, feloldó zokogással sírt. Közben egy-egy pillanatra érezte kesztyűjén a Seregély Houx-parfümje mély, kesernyés, burkolt érzékiségű illatát...

5

Wien, augusztus 4.

Ez nem útinapló akar lenni.

Majd a Baedekerben aláhúzom a sorokat néhol, és széljegyzeteket irkálok bele vasúton vagy múzeumban: ha lesz bennem annyi elevenség. Talán később, egyszer fogok én még pedánsan is utazni; ó, szép aggleányságom boldog éveiben. Csinos jövedelem; független, biztos mozgás és gyakorlottság, átszállók, bérkocsik, hotelek zűrzavara közt – finom bőrtáska, angol pléd, kifogástalan szoknyák és világos nyersselyem köpenyek a karcsúnmaradt alakon – emberies érdeklődések, nyitott szemek, ápolt kéz – fátylas és enyhült derű a kedélyen; és keresztanyaság az Ágnes húgom valamennyi gyermekénél, szóval némi műkedvelő családiság is... Nini! Nem is olyan zord kilátások mához tizenöt esztendőre.

Egyelőre pedig hajszolt és szándékos, tévedező, tökéletlen mindez; ejh, hát törődöm én igazában városok nevezetességeivel, fontosak nekem a látnivalók önmagukért? Szegény bolond én, most megint szomorú, felemás, tévedt játékba kezdtem; útnak indulok, mint a kis Nielsfin az északi mesében, ki lábára húzta cipőinek, piros, meleg szívét.

Egy hónappal ezelőtt sok levelezőlapot kaptam; hegyek, paloták, hidak, tavak képeit, futtában írt rövid nyájasságokat – és éreztem, tudtam, hogy együtt utaznak, ő és az asszony. És Vera nővérem olvasta is valami lapban azután, vagy társaságban hallotta... A kártyákból tudom, merre jártak, hol pihentek meg; néhol még a hotelek címét is. És én most elindulok, és egyedül leszek mindenütt, elhagyottan – és érezni akarom ezt. Azt hiszem, írni fogok ide néha a magányomról és magamról.

Milyen lassankint, az aggodalmával küszködve nyugodott bele anyácskám, szegény! Kereste az ürügyeket: „Ideges vagy most, fáradt!” – és nem merte kereken azt mondani ósdi, szigorú anyamódra az ő független, őszre már „nagykorú” lányának: „Nem eresztelek mellőlem, őrizni akarlak a szárnyaim alatt, ágaskodó, nagy csirkém!” Nem akartam észrevenni. Kellett, hogy kiszabaduljak egypár hétre a fulladt, szorongó közelségéből azoknak, akiket szeretve szeretek.

Ma először száll rám az este idegen nagyvárosban, idegen szavú, fajtájú nép közé veszejtve; és az elhagyottság e különös, izgató szorongása idáig a legnagyobb szenzációm. A hotelszoba négy fala; amiket sohase láttam addig, és tán sose fogok; és ezerek hordták ide az életük átmeneti napjait, ügyes-bajos dolgot, betegséget, szerelmet, az útrakelés ezerszálú okát; és én itt vagyok elmondható ok nélkül – az én ezer közt is elkülönböző, bolond, oktalan okommal. Igen, de ha ez nekem bensőbb és elhatározóbb minden kimagyarázható, elfogadott életügynél! Nekem „ügy”-em ez; megint egyszer tisztán érzem, hogy valamiben, valahol „más” vagyok mindenkinél – de ennek a titkára még nem jöttem rá világosan. Tán ennek a kíváncsisága hajtott leküzdhetetlen kényszerrel – egyedül lenni, önmagamba nézni. Most itt vagyok, este van, és ha akarom, hosszan, zokogva sírhatok itt, és senkit meg nem ijesztek; el is mehetnék egyedül, le az utcákra, ismeretlen veszélyekbe, és senki se kérdezné, mit akarok? Ha meghalnék is itt... meg se tudnák az éjjel!

Ma reggel érkeztem, lucskos szürke hajnalon, álmosan, összetörve az úttól – és láttam egy pesties, lehangoló külvárosi utcát az első pillanatban, s a pályaudvar előtt sivár és vizes téren búsfejű fiákeres lovak álltak, és áztak bamba tehetetlenségben – és minden tisztátalannak tűnt fel a kőszénporos és párás levegőn át... Istenem, de hát mit vártam? Micsoda naivitás? A városok arca éppolyan semmitmondó így futtában, kívülről – mint az embereké, akik szembekerülnek velünk a villamoskocsin fásultan és közömbösen, és kiszállnak a szakasznál.

Wien, augusztus 6.

Negyedik emeleti ablakom a Ringre néz, és odalenn most színház utáni élénkség, siető párok, maradozó társaságok, kocsik. Magasról olyan izgalmas, heves életnek tűnik ez, hogy szinte fáj; pedig onnét jövök, félórával ezelőtt sietve vágtam át az úton színházból jövet, és közönségesnek, nagyhangúnak, profánnak tetszett minden elkapott szó, a langyos virágszag, a kései nyár ernyedtsége a szép, selyemköpenyeges asszonyokon; mindez a kifejezett, nyers hév és szándék... Nórát játszta egy vendégszereplő, berlini társulat – ugyanaz, amelyik a Seregély Pál darabját is megvette a télre. Figyeltem a színészeket, és elosztottam köztük a Histrio szerepeit. Egy nyúlánk, szőke, sima gesztusú színészleány – ez lenne a hősnő majd, a fáradt és váró kastély-úrnő, Benigna, a fehér özvegy. De hisz annyira tudatos, elkülönözött az aprólékosságig, és mégis fakó... annyira német. Nem, nyilván kitűnő színésznő. – De Benignát nem fogja tudni e tűnődve okost, e látva magavesztett, mindig szerelemelőttit és függetlent, pompás, idegen, hadverő vitézek ölelései között is – ezt a szent véletlen-asszonyt véletlen csókjai csodálkozásában... Ha egyszer eljátszhatnám... hányszor álmodom... ezt, ezt az egy szerepet biztosan tudnám, és mindentől különbözően!

Ó – csak még ez a hóbort hibázik nekem újra!...

Ma már második este vacsoráztam egészen egyedül egy kis asztalnál odalenn a szálló restaurantjában. Mindig nagy gonddal öltözöm ehhez, a pincérek megkülönböztetőn szolgálnak ki, és virágot tesznek az asztalomra. Mintha várnék valakire! Ha várnék!... Néha biztosra veszem: így ülhetett nemrég Térey grófnő őrá várva – az asszony, a szabad, bátor, előkelő, szép, talentumos... ezzel a nyugodt fensőbbséggel szólt a hajlongó pincérhez – tán ilyes német kiejtéssel, mint a francia születésűek – nagyon udvariasan és szórakozott közönnyel, és így húzgálta le lassan a kesztyűjét, így nyúlt karcsú, finom ujjakkal a virágok közé – a várás egyszerű biztonságával, derűsen és fel se rezzenve mosolygott elényújtva gyűrűs kezét, amikor megérkezett, és alig érintve hajolt ajkával a fehér csuklóra. – Az övék minden harmónia... minden.

Egy fiatal, osztrák tiszt ült ma is, mint tegnap a szemközti asztalnál; intelligens fejű, szögletes vonású szőke. Éreztem, hogy ma ő is vár valakit, és ez furcsán lehangolt; tegnap egész estén engem figyelt nagyon kellemes diszkrécióval, szinte jólesőn. – Végre jött egy szép, piros, ősz hajú asszony, az anyja. Nagyon örültek egymásnak, bensőleg és vidáman beszélgettek és sokat, mint akik régen látták egymást. És egyszer észrevettem, hogy a fiú figyelmeztette rám az anyját; kis idő múlva megnézett, rokonszenvesen és érdeklődve. – Egy pohárka szamorodnit kóstolgattam, és olyan furcsák jutottak eszembe. Hogy például ez a nagy darab katona is icipici, pufók pólyásbaba volt vagy huszonöt évvel ezelőtt, csak bámult és csámcsogott, és az a szép, kerek asszony odaadta neki a fehér, erős mellét, akkor még virulót. – És mindenki, aki most itt ül az asztaloknál, ágál, beszél, udvarol – és mindnek volt külön gyermekkora, élettörténete, szerelmei, sorsa; a maga nemében mind egyetlen és nem ismétlődő az idők és életek végtelen sorában. Gyorsan fizettem, amikor kész voltam; és feljövet elmentem az asztaluk mellett – természetesen nem nézve feléjük.

Tudom, hogy mindenki férjes asszonynak néz idegenben; pincér, szobalány így szólít. Vajon mit gondolnak felőlem? Most fel kellett jönnöm és lefeküdnöm, pedig odalenn tovább folytatja életét a város. Ha lemennék egyedül, ha kocsiba ülnék is... hova, merre? Nézés, gondolat, szó, ami érintene – sértés lehetne csak. Asszonyvoltom a kiszolgáltatottság – valami rettentő kitakartság, amivel járunk-kelünk, amit sohasem felejtenek velünk szemben, és mi magunk sem – edényei vagyunk valaminek, aminek szándéka, öröme, akarása nem a miénk. Csak a felelőssége, a nyomorúsága.

Milyen csúnya gondolatok!

Ők ketten bizonyosan nem feküdtek még le ilyenkor. Vagy igen?... A Rathauskeller után zenét hallgatni mentek vagy az aprószobás, japános kis művészkávéházba – asztalukhoz ült az a különös, lengyel festő, akit egy levelében említett – talán az itteni író, aki ismertetni szokta őt a feuilletonjaiban. És az asszony trónolt köztük szépsége, rangja, tehetsége irigyelt ragyogásában – irigyeltetve a férfit, aki birtokolja őt büszkén és nyugodtan, mint életéhez tartozót. Aztán a kocsijukhoz mentek, és tán még elhajtattak, végig az utcákon, ki a szabadba valamerre. Ők talán már nem is beszélgetnek sokat egymással – annyira egészen együtt vannak? Egy egészen egyszerű, kicsi kézszorítás, egy apró kézmozdulat, sóhaj; és mindent megértenek.