Rangrejtve járni. Víg Mihály (részlet)
Author: Németh Róbert
Date: 2026
Keywords: 78.071.2(439)(092)(047.53) Víg Mihály (UDC/ETO)
Description: Ötvenhétben születtem, a Huba vezér utca ötvenhétben. Apám népzenekutató, anyám divattervező volt. Hatan voltunk testvérek. Boldog gyermekkornak örvendhettem. Hamar rájöttem, hová kerültem, milyen ország a szülőhazám. Kamaszkoromban renitenskedtem, mint sokan mások. Amatőr könnyűzenész, autodidakta filmzeneszerző és sokszoros családapa lett belőlem. Öt gyermekem van, akikre szívből, igazán büszke vagyok. Nem voltam szorgalmas, túlságosan is hittem Hamvas Bélának, Buddhának, Jézusnak, hogy nem szabad feleslegesen nyüzsögni, mert abból csak baj lesz. ,,Nézzétek az ég madarait, a mezők virágait..
Publisher: Helikon Kiadó
Rights: © Minden jog fenntartva / All rights reserved

© Németh Róbert, 2026

© Helikon Kiadó, Budapest, 2026

Borítótervező Jakab Péter

Borítófotó Kósa Péter

Minden jog fenntartva

Prológus

Elég nehezen szántad el magad arra, hogy leüljünk beszélgetni, hogy legyen ez a könyv.

Már azt sem értettem, hogy az Ott torony volt című portréfilmnek miért kellett elkészülnie, és azt gondoltam, hogy amiatt már eleget szerepeltem. Újságokban nyilatkoztam. Rágondolni is borzalmas. „Mit keresek én itt? Még magánál is kevesebbet.” Részt venni ebben a ricsajban? Kécza Andrást, aki a filmet készítette, régóta ismerem, Tarr Béla asszisztense volt a Sátántangó forgatása idején, de hogy miért érdekeltem? Ha már én is érdekes lehetek, nagyon nagy baj van. Mindent elmondtam már, amit tudok. Ha valamit nagyon nem értek, megpróbálom leírni. „Hagyd, úgysem értenék.” Ha valaki nem tud valamit, azt már nem is fogja megtanulni. Nincs értelme papírmalmoknak könyvet írni. Tehát illemtudó, kötelező szabódás volt.

Amikor először felhívtalak, egy bibliai idézettel válaszoltál.

Igen. „Ha pedig valaki egy mérföldnyi útra kényszerít, menj el vele kettőre.”1 Máté evangéliuma. „Ha valaki pereskedni akar veled, és el akarja venni az alsóruhádat, engedd át neki a felsőt is.”2

A Biblia régi ihletőforrásod, már a nyolcvanas években született dalokban is felbukkan.

Abszolút. Alapmű.

Mi ragadott meg a Bibliában?

Gyönyörű versek vannak benne, és nagyon jó történetek. Nézd csak meg, mi lett Jézus sztorijából: templomokat, katedrálisokat építettek, és azóta is sokat beszélnek róla. És akkor a festményekről, vallásos zenékről még nem is tettünk említést. Szinte nem is érti az ember: volt egy félig-meddig csavargó férfi Izraelben, és tizenkét barátjával fölfordította az egész világot. Később Gandhit és Lennont is megölték, amikor a békéről beszéltek. Ezek szerint ez a legveszélyesebb dolog. Dosztojevszkij azt mondja, hogy idáig két szimpatikus alak volt, akikbe nem lehet belekötni, az egyik Jézus, a másik Don Quijote. Azt mondja, ez inspirálta a legjobban, amikor a Félkegyelműben Miskin herceg figuráját megalkotta. Ő is akart teremteni egy ilyen kristálytiszta alakot. Azt, hogy van-e Isten vagy nincs, én sem tudom, de ha megkérdeznék, azt mondanám, hogy szerintem van. Kamaszkorom óta foglalkoztam ezzel, a transzcendenciával, ha úgy tetszik, olvastam, mit állít Buddha, Mohamed, a zen, a Bhagavad-gíta – végül kiderült, hogy Jézus mondta a legjobbakat arról, hogy mit kell csinálniuk az embereknek. Hogy miként kell hozzáállni a dolgokhoz. Miért vagyunk a földön, kérdeztem egyszer az apámtól. Azt válaszolta: Isten nagyobb dicsőségére.

Mikor kezdted a Bibliát olvasni?

Korán, tizenegy-tizenkettő lehettem. Akkor már nagyon nézegettem, érdekelt, hogy mi ez. Levettem a polcról, és nem sokat értettem belőle. Az apámnak egyébként egy fél méter magas Bibliája is volt, azt nem nagyon mozgattam. Gyerekként – nagyszüleim kérésére – templomba is jártam, láttam, hogy keresztek vannak az út szélén. Léteznek ehhez kapcsolódó ünnepek. Összejönnek a rokonok. Búcsú van, ahol fütyülős cukrot árulnak. Beleágyazódik az életünkbe, köré rendeződik. Mi lehet ez az egész?

És mit gondoltál erről gyerekként?

Nekem mindez azt jelentette, hogy jónak kell lenni. Nézegettem, hogy mi ez a dolog, amit nem értek teljesen – és mindig idegesít, ha valamit nem értek –, aztán egyre inkább elkezdtem olvasni. Ugyanazt a történetet négyen elmesélik: olyasmi ez, mint A vihar kapujában – így láttam én, így látta ő. Engem ez nagyon korán megragadott és meglepett. Hosszan töprengtem. Hogyan lehetséges az, hogy nem egy történet van, hanem – hogy minél jobban értsük – valamit négyféleképpen magyaráznak el. Nekem Márk evangéliuma tetszett a legjobban. Messzire vezetne, hogy miben különböznek az evangéliumok egymástól.

Mesélj, figyelek. Miért Márk a legfontosabb számodra?

Talán a legtermészetközelibb, szinte orvosi, diagnosztikus jellegű a nézőpontja. Máté és János evangéliuma az egymással leginkább vitatkozó szövegek. János eksztatikus hittel hisz, Máté pedig sokkal inkább leíró. A történetek közepén pedig ott áll Jézus, aki az egyik helyen azt mondja, hogy aki nincs ellenem, az velem van, máshol pedig, hogy aki nincs velem, az ellenem van, az egyikben szerepel a hegyi beszéd, a másikban nem. Mindegyik szöveg másik perspektíva. Jézus egyáltalán nem mindenhol a békére törekszik, gondoljunk csak arra, hogy fog egy nagy kötelet, és összevissza üti-veri a kufárokat. Néhol nagyon is szigorú dolgokat mond – „A ki pedig megbotránkoztat egyet e kicsinyek közül, a kik én bennem hisznek, jobb annak, hogy malomkövet kössenek a nyakára, és a tenger mélységébe vessék”3 –, van, ahol arról beszél, hogy bizonyos dolgokat nem fog megbocsátani, máshol meg arról, hogy mindent megbocsát. Lenéz a keresztről, és azt mondja, „Atyám, bocsáss meg nekik, mert nem tudják, mit cselekszenek!”4 „Jeruzsálem, Jeruzsálem! Ki megölöd a prófétákat és megkövezed azokat, a kik te hozzád küldettek, hányszor akartam egybegyűjteni a te fiaidat, miképen a tyúk egybegyűjti kis csirkéit szárnya alá; és te nem akartad.”5 Mindenesetre a világ legnagyobb verseit Jézus írta, a hegyi beszédet, vagy azt, hogy „múljék el tőlem e pohár; mindazáltal ne úgy legyen a mint én akarom, hanem a mint te”.6 Építészetben a legnagyobb hatást gyakorolta, hiszen soha senkinek nem emeltek ilyen grandiózus épületeket. Gondoljunk bele: volt egy földönfutó próféta, és kétezer évig róla szól a világtörténelem európai része. A görögök még azt hitték, hogy különféle megszemélyesített istenek küzdenek körülöttünk egymással, mi pedig csupán ennek a történetnek valamiféle leképeződései vagyunk.

Tehát levetted a polcról a Bibliát, és rácsodálkoztál.

Megragadta a figyelmemet a hosszú felsorolás Máté evangéliumának elején, igazából nem is értettem, hogy mire jó: „Jézus Krisztusnak, Dávid fiának, Ábrahám fiának nemzetségéről való könyv”.7 Aztán az is meglepő volt, hogy négy rövid fejezetből írta Thomas Mann a József és testvéreit, féloldalnyi szövegből egy 1200 oldalas regényt.

Azaz, hogy milyen hatással volt későbbi kulturális teljesítményekre.

Igen, erről van szó. Hogy akkor milyen hatást gyakorolt, azt nem tudom pontosan megmondani, mert egy csomó minden hatott rám egyszerre, a Bibliától a mongol népmesékig. Tél lehetett, kint térdig érő hó – akkor még volt olyan –, bent sápadt sárga fény, már sötét volt, fel kellett kapcsolni a lámpát, ami az íróasztal mellett állt, kinyitottam a könyvet, és tudtam, hogy ezt most még nem értem, de meg fogom érteni.

Amikor azt mondtam neked, hogy lenne ez a könyv, azt válaszoltad, te már mindent elmondtál. Azonban a generációd legfontosabb szereplői közül talán mégis te jársz a leginkább, mondjuk így, rangrejtve. Nem özönlenek az interjúk, ha utánakeresek. Viszont továbbra is csinálod a dolgod.

Adtam interjúkat az elmúlt években, kéthetente pedig fellépek a Hunniában, időnként a Gödörben vagy a Gólyában, és szoktunk országszerte máshol is játszani, például Szegeden, Szolnokon, Pécsen, régebben Zalaegerszegen és Veszprémben. Úgy vagyunk vele, mint az összes még színen maradt könnyűzenész: megy, ahová hívják. A színen vannak még sokan. Ott van ef Zámbó Öcsike, Pajor Tamás, Müller Péter, Menyhárt Jenő, Bárdos Deák Ági. Mind csinálnak valamit. „Ne várja senki, hogy nyugdíjba menjek, mint oly sok sztár a fénykora után”, hangzik a Szűcs Judith-paródia. Mick Jagger és Iggy Pop is ugrándozik még. Régen talán inkább volt úgy, hogy ha valaki megöregedett, akkor át is öltözött öregnek, és otthon ült. Ez mára kiment a divatból, senki nem akar megöregedni, ugyanúgy öltözik, mint a fiatalok. Nincsen külön jelmeze az öregeknek, nincsenek külön szokásaik. Ebben a korban ez így van. Krúdy Gyulát ötvenhárom éves korában Gyula bácsinak hívták. A Vágóhídon, az R33-ban egyszer csak elkezdtek Misi bácsinak hívni. Sok zenész járt akkoriban oda. Szinte csak zenészek. Az egyik megkérdezte tőlem: „Téged miért hívnak Misi bácsinak?” Gúnyolódnak, feleltem. „Egy nap egy lány azt mondja, hogy »bácsi«, ejts egy könnyet, s aztán megszokod!”, énekli Csákányi Laci bácsi az Öreg fiú dalában. Régen a szüleiket magázták az emberek, egy harmincéves pedig magázott egy ötvenest. Bár, ahogy a régi történeteket olvasgatom, a jobb fejek már akkor is tegeződtek. Interjúkat azért adtam az elmúlt évtizedekben. 1994-ben a Magyar Narancsnak beszéltem a Hit Gyülekezetéről, a szektáról. „Úgy érzem, mintha egy szörnyű pokolra szállás után visszatértem volna a Földre”, mondtam akkor.8 Később a Magyar Hírlapban is jelent meg interjú hasonló témában.9 Azt is mondtam már korábban, hogy a Hit Gyülekezete működése kísértetiesen hasonlít a Fidesz működésére. Talán nem voltam annyira érdekes, hogy megértsék, miről beszélek.

A fény közepe a sötétség kapujában című lemezen van egy Holt költők társasága című dal, melyben egy költőkből és írókból álló asztaltársaságról beszélsz. Neked kikből áll az asztaltársaságod? Kik voltak az ihletőid fiatalkorodtól?

Abban a dalban – amiben, ahogy ott ülnek körben, vannak nagyon távoli áthallások az utolsó vacsorával is – ugyan nem akartam őket nevesíteni, de vannak jó páran. Az alaphelyzet az a ki tudja honnan származó legenda, hogy a nagy vacsoraasztal minden székének a lába olyan hosszú, hogy az asztalnál ülő emberek feje egyforma magasan legyen. Leülnek beszélgetni. Rendszerint késő este. Ilyen írásokat lehet olvasni is, például Krúdy Gyulától a Boldogult úrfikoromban címűt. Kamaszkoromban mindent elolvastam tőle, ami csak fellelhető volt, és ez nem kis teljesítmény. Fontos nekem Ady Endre. Róla Krúdy írt is egy regényt Ady Endre éjszakái címmel. És József Attila, Petőfi. Bulgakov. De Móriczot is szerettem. Azok a szerzők, akiket szeretsz és akiktől mindent elolvasol, olyanok, mintha a közeli barátaid lennének. És úgy érzed, hogy ismered őket. Hogy tudsz velük beszélgetni. Erről az alapélményről szól a Holt költők társasága.

Mikor kezdted őket olvasni?

Adyt, meglepő módon, elég korán. Nem gondolom, hogy csak a harmincon felüliek értik igazán. József Attila-kötet szinte mindenkinél volt, amikor tizennégy-tizenöt-tizenhat voltam, és az emberek nagy része legalább a kiemelkedő verseit tudta, vagy tudott azokról. Nagyon nagy kultusza volt. Kosztolányit is szeretem. Nem tudom, ki közülük a legnagyobb – annyit tudok megállapítani, hogy tetszik-e, ha olvasom. Régen volt egy különös képességem, elképesztően gyorsan tanultam, kétszer elolvastam valamit, és már tudtam is.

A mostani zenésztársaid csodálattal emlegetik, hogy bármikor fejből mondod az Ady-verseket. Szóval talán meg is maradt ez a képességed.

Igen, bár az idővel látványosan romlik. Korábban prózából is fél oldalakat meg tudtam jegyezni. Azt nagyon hamar megtanultam, hogy ha olvasol valamit, akkor arra nagyon mélyen figyelj oda, és értsd meg, ne csak átfuss rajta.

A világirodalomból mi ragadott meg?

Bulgakov. Gyerekkoromban a Monte Cristo grófja vagy Verne. Aztán Baudelaire és Rimbaud. Utazás az éjszaka mélyére Céline-től. Vagy Thomas Mann, Salinger, Faulkner, talán Hemingway. Borges nagyon tetszett. Bár ők nem ültek volna ott abban a bizonyos asztaltársaságban. Ilyen szempontból egyébként elég soviniszta vagyok, sokkal jobban szeretem a magyar irodalmat. Lehet, hogy nem annyira bízom a fordításokban. Olvastam Platónt is, a Szókratész védőbeszédét. Vagy Kierkegaardot – tőle belázasodtam.

Annyira megviselt?

Elképesztően megérintett. Például van egy olyan fejezetcíme, hogy „Az épületes, amely abban a gondolatban van, hogy Istennel szemben soha nincs igazunk”. Ez nagyon megtetszett. Vagyis azt hittem, megértem, hogy ez így van. Oly messze vannak az én gondolataim a tietektől, mint az ég a földtől, ahogy az Ószövetség írja.10 Egyszer csak, már a Hit Gyülekezete hatására, fogtam magam, leültem, és egyben, az elejétől a végéig, mint egy regényt elolvastam a Bibliát. Ez nagyon jót tett nekem.

Miért gyakorolt rád olyan nagy hatást, hogy így olvastad el?

Mert rájöttem, hogy mi van benne. Mert korábban csak foltokban ismertem. Azt, hogy mi történt Jóbbal, tudja az ember, persze nem emlékszik pontosan, nem emlékszik arra, amikor a feleség rákiált, talán mosogatás közben az agg prófétára, hogy „átkozd az Istent”, ám a megátalkodott nem hallgat rá. Ott van például a Királyok könyve, vagy az Ószövetségben más, kevésbé ismert részek. Thomas Mann az Ábrahámtól Józsefig tartó pár fejezetből, ahogy már említettem, több száz oldalas regényt írt. Az is megragadott, és nagy tanulság volt, hogy minden benne van – és az ellenkezője is. Az egyik helyen azt olvasod, hogy bizonyos tettekért bűnhődni fogsz, megint máshol azt, hogy végül is mindegy, hiszen Isten végtelen jósága miatt úgyis megbocsátás jár. Az egyik helyen az Isten szigorú, máshol végtelenül jóságos. Árnyalt a kép, nem fekete és fehér, olyan, mint az élet vagy a valóság. Magamnak úgy fordítottam, hogy nem igazság van, nem szabályok vannak, hanem történetek.

És a történetekben nyilvánul meg valamiféle akarat vagy igazság?

Igen, és valahol minden történet ugyanaz, valahogy egy felhőben van az egész. Dávid elképesztően rossz dolgokat is csinált, hogy mást ne mondjak, elcsábította a barátja feleségét, majd megölte a férjet11 – és mégis ő Dávid, a király, aki az egyik legfontosabb szentje Izraelnek.

Dalszerző lettél, előadó, gondolom, tizenéves korodban zenészek is ugyanilyen nagy hatást gyakoroltak rád. Kik voltak ők?

Volt egy nagybátyám, aki 1956-ban lepattant Magyarországról Angliába. Onnan küldött lemezeket. Maradt itthon kilenc testvére. Ez azért érdekes, mert anyám egyke, viszont az anyai nagyapám öccsének tíz gyereke volt.

Itt hadd nyissak egy zárójelet. Nálatok a sok gyerek családi vonás?

Nem teljesen. Itt is igazak az előbb emlegetett különféle szabályok és történetek. Az apámnak, akinek egyébként három testvére volt, hat gyereke lett – bár közben hagyott egy tizenhét éves szünetet. Az ő testvérei közül az egyiknek egy gyereke lett, a másiknak egy sem. Az idősebb bátyámnak két gyereke van, a nővéremnek egy, a másik bátyámnak kettő. Nekem van a legtöbb: öt. A feleségemnek is öt testvére volt. Ez valószínűleg szerepet játszott abban, hogy nem gondolkodtunk azon, sok gyerekünk legyen-e, hanem természetesnek vettük, hogy az embernek sok testvére van, és nem attól fognak éhezni vagy jól élni, hogy eggyel többen vagy kevesebben vannak.

Térjünk még vissza az ihletforrást jelentő zenékre.

Amikor gyerekként hallottam zenéket a rádióból, Beethoven és Mozart is nagyon tetszett. Bécsi keringő. Ami ment a Kossuthon, és nagy sláger volt. Az a nagy sláger, amit egy gyermek első hallásra megjegyez. Voltak lemezek is otthon. Egy kis szekrény, beépített hangszórók, alul polc a lemezek tárolására. Kodály-vonósnégyesek, ma már fellelhetetlen régi szovjet vonósnégyesek, amelyek csak a sötét sztálinizmus esztendeiben keletkezhettek. Saljapin vagy éppen Paul Robeson dalolt egy másik hanglemezről. Hetvennyolcas fordulatszámon. Mennyit nevettünk azon, hogy hogyan hangzik felgyorsítva a romantikus sláger. Aztán a Beatles, A felkelő Nap háza, ilyenek. A bátyám öt évvel idősebb nálam (ami akkor nagy korkülönbségnek számított), és nagyon korán hozta haza a zenéket: Rolling Stones, Cream, Jethro Tull, real time-ban hallgattuk a korabeli együtteseket. Ő járt már Kexre meg Radics Bélára, amikor én még kisebb voltam. Tőle hallottam ezekről a dolgokról. A másik vonal pedig az, hogy az apám12 a kísérleti zenéktől a madrigálokig rengetegféle zenét hallgatott. Ment Bach, Mozart, Beethoven, Bartók, Kodály, Schönberg, nagyon jól ismerte a zeneirodalmat, sok lemezünk volt otthon. És hát rengeteg népzenét mutatott, hiszen népzene-kutató volt.

Gyerekként Kodály Zoltán társaságában is voltál, mesélted valamikor.

Apám megfogta a gyerekeit, és felvitte Kodály Zoltánnak a mai Kodály köröndön lévő lakásába.13 Kodály apám főnöke volt a Népzenekutató Csoportnál, ő volt a csoportvezető, korábban a Magyar Tudományos Akadémia elnöke. Egy nyugágyban feküdt, mi pedig öten álltunk előtte és énekeltünk a 333 olvasógyakorlatból, amiből aztán – miután Kodály intett a feleségének – mindannyian kaptunk egy-egy példányt. Kodály nem igazán figyelt, eleve megközelíthetetlen, nagyon szűkszavú ember volt. Ahogy ma mondják, volt kisugárzása. Láttam még egy alkalommal, amikor – talán másodikos lehettem, hétéves – be kellett mennem az apámhoz az okádémiára (ő így nevezte), hogy gyorsan vigyem haza a fizetését – soha nem volt pénzünk otthon, sok gyerek, érthető. Fehér ingben voltam, apám betette a pénzt az ingzsebbe, begombolta, és útnak indított. Ötezer forinttal, ami akkor hatalmas összegnek számított, mentem haza az 56-os buszon Hűvösvölgybe.

Szoktad említeni, hogy az Illést szeretted.

És ma sem szégyellem, mert voltak nagyon szép dolgaik. Amikor apám egy fél évre elment Indiába népzenét kutatni, és anyám vele utazott, minket beírattak egy heti internátusba. Nem állami gondozott voltam, a szüleim fizettek valamennyi pénzt is azért, hogy ott lehessek. Persze nem sokat, mert sok testvérem volt, a szüleim keveset kerestek, és a család anyagi helyzetét figyelembe vették. A szüleim jobban szégyellték magukat, mint amennyire én nehezteltem rájuk. Az internátus a Sashegyen volt, egy épületben az Arany János Általános Iskola és Gimnáziummal. Volt egy folyosó, hatodikosok,hetedikesek, nyolcadikosok jártak oda, állami gondozottak és internátusiak is. A tanárok jók voltak, ugyanazok tanítottak minket, akik a nem bent lakó iskolásokat. Agressziót nagyon keveset tapasztaltam, nem többet, mint a korábbi általános iskolában, ugyanakkor összezárva a többi kamasszal mégsem volt egyszerű. Sokat tanultam a társas érintkezésről, úgy gondolom, inkább jó volt ez nekem, mint rossz. Az egyik fiú nővére az Egyetemi Színpadon volt műsorszervező, és tudott ingyenjegyeket szerezni. Az egyik nevelőtanárom, akinek az volt a hobbija, hogy gitározni tanította a gyerekeket, engem mint tehetségesebbet kiengedett este egyedül az Egyetemi Színpadra. A Sashegyről 8-as busszal mentem, meghallgattam az Illés zenekart, és tizenegyre visszamentem az intézetbe. Mindezt tizenkét-tizenhárom évesen. Nagy élmény volt. Bementem az öltözőbe, láttam, hogy Szörényi Levente konyakot iszik, és két csaj fésüli a haját.

Jó ez a rock and roll, gondolhattad.

„Ő volt a legszebb”, énekelte, közben pedig csúszkáltak az ujjai a gitáron. Voltak Illés-fényképeim, amiket trafikokban lehetett venni, azok voltak a szekrényem ajtajára kirakva. Egy alkalommal egy fiatal szőke lány, azóta sem értem, miért, elkísérte Csizit, a segédgitártanárt, akitől voltaképpen tanulni kellett volna. Csizinek Jolana gitárja volt, az abban az időben hatalmas kincsnek számított. A lány a szekrényem ajtaján meglátta az Illés együttes fényképeit. Én persze azonnal neki is ajándékoztam a Levit legelőnyösebb pózban ábrázoló képet. Kaptam ajándékba egy nagy puszit, amit büszkén fogadtam, a sok kollégista meg csodálkozva, kicsit irigykedve nézett. Láttam a Hard Day’s Nightot is, miután 1968-ban Magyarországon bemutatták. Anyai nagyapám öccsének már említett gyerekei pedig közben alakítottak egy zenekart, amiben az egyik nagybátyám, Kozák Gyuri lett a basszusgitáros, és benne volt a későbbi hungáriás Szaxi Maxi, azaz Fekete Gyula és a testvére, Gábor, meg még egy fiú, akinek a nevére sajnos nem emlékszem. Egy nyolc négyzetméteres pincében játszottak Beatlest – de egy az egyben. Dobszerkó, hangfalak, egész jó gitárok, én meg ott ültem a sarokban. Ezek elég meghatározó élmények voltak. Láttam, milyen egy elektromos gitár, hallottam, hogyan beszélgetnek próbán egymással. Apámnak volt egy fuvolatanítványa, aki később basszusgitáros lett, bizonyos Kun Tamás, aki játszott Radics Bélával – ő tizenöt-tizenhat éves koromban gyakran elvitt Radics-koncertekre Csepelre, a Munkásotthonba. Ott esett meg például, hogy – miközben Radics alaposan betintázva gitározott – megjelent Demjén Rózsi, Orszáczky, meg a Som Lajos, és ezek felváltva basszusgitároztak, miközben szegény Kun Tamás eléggé lelombozva sörözött fent a karzaton. „Itt van a gázsi a zsebemben. Kérsz belőle?” – mondta a koncert után Orszáczky a farzsebére ütve kajánul Kunnak, aki szomorúan csak annyit válaszolt, hogy nem kér. Ott akkor tanultam valamit a könnyűzenéről – hogy közelről nézve ilyen. Nagyon hamar belecsöppentem ebbe a világba, de egyáltalán nem vezetett egyenes út a zenéléshez. Amatőr színész lettem, de színházrendező és szobrász is szerettem volna lenni. Ha úgy vesszük, igazán csak kifejezetten későn, huszonegy évesen kezdtem el zenélni. 1978-tól játszottam Hunyadi Károllyal, és 1979-ben volt az első Balaton-koncert – kellett egy kis idő, hogy legyen hat szám, amivel fel tudunk lépni. Házibulikon addig is gitároztam, és nagyon sok zenét hallgattam, de nem akartam könnyűzenész lenni.

Miért volt fontos számodra a színház? Szerettél volna vele komolyabban foglalkozni?

A színházban minden fellelhető: a képzőművészet, az irodalom, a zene, és persze a színészet. A színész egy estére más bőrébe bújik, átváltozik. A színház összművészet, és ez vonzó volt számomra. Nem is a színészség vonzott, hanem rendező szerettem volna lenni. Felvételiztem rendező szakra Ádám Ottó osztályába, de nem vettek fel, aztán pedig, hogy úgy mondjam, elsodortak az események. A felvételi előtt beszéltem két volt Ádám-tanítvánnyal, Ács Jánossal és Ascher Tamással. Azt mondták, Ádámnak nagy kedvence Németh László, olvassak tőle sokat, és tudjak róla minél többet. A felvételin meg is kérdezte, mi a véleményem Németh Lászlóról, mire én azt mondtam, vannak regényei, amiket szeretek, de a drámáit egyáltalán nem tartom nagyra. Már ott a teremben tudtam, hogy eldőlt a sorsom, nem fognak felvenni. Egyébként tényleg nem tudtam annyit, hogy felvegyenek. Nem voltam kész rá, és a kudarc egy kicsit sem ejtett kétségbe. Gyakran már meglévő bölcsészdiplomával felvételiznek a fiatalok a színházrendezői szakra, és értem is, hogy ez miért van így.

Az esetedben elég nyilvánvaló Cseh Tamás-ihletettség honnan jön?

Az sokkal korábbra datálható. Jóval az első Cseh Tamás-lemez – a Cseh Tamás–Másik János-féle Levél nővéremnek – előtt jártam már a koncertjeire. Volt egy lány Kőbányán, nem jártam vele, de mégis sokat voltam nála, a szalagos magnóján rengeteg Cseh Tamás-felvétel volt. Már tizenhat-tizenhét éves koromban hallgattam a dalait.

Mik voltak azok a zenei élmények, amik közvetlenül elvezettek a Balatonhoz és a Trabanthoz?

A Velvet Underground, Lou Reed, David Bowie, Brian Eno nagy hatással voltak ránk, de egyáltalán nem másoltuk őket.

Mi ragadott meg bennük?

A zene, az attitűd – mert a szövegekből nem sokat értettem. Akkor ez új dolognak számított. Volt egy fickó, aki Angliából küldözgette Najmányi Lászlónak és másoknak a lemezeket, amik egy hét alatt ide is értek. Najmányi felvette szalagra, aztán Gazsi Zoltán barátomon keresztül jutottak el hozzám. Volt otthon egy Akai szalagos magnóm, amin rengeteget hallgattam ezeket és mindenféle mást. A Spions még próbált, de a Balázs Béla Stúdióban felvett repertoárjuk már megvolt. Nagyon nagy szerencse, hogy sok dolgot ismertem meg elég hamar.

Azt mondtad, hogy akkor, amikor mindenkinek kidagadt a nyaki ütőere, te valami csendeset és halkat akartál csinálni.

Mindenesetre nem akartam ordibálni. Persze, ha megnézed, vannak azért gyorsabb, lendületesebb darabjai is a Balaton-repertoárnak. Néha még most is gondolkodom, hogy nem tengenek-e túl a lassú, háromnegyedes számok. Ami az Illés után jött, a hard rock, az annyira nem érdekelt, nem érintett meg, azt pótolta Cseh Tamás meg az amatőr színjátszás, ami akkor sokkal jobban érdekelt, azt gondoltam, hogy a zenéből kiment a szufla. És ebben volt is valami, annak ellenére, hogy ezek a rockzenekarok profik voltak, jól szóltak, és a koncertjeiket ezrek látogatták. Volt Najmányinak és Halász Péternek is színháza, létezett az Orfeo színtársulat, amelynek a házában, amit ők építettek, laktam is fél évig mint tag. Magas irodalmat olvastam, A Mester és Margaritát, Dosztojevszkijt, Pilinszkyt. Esterházyt, amikor megjelent, azonnal elolvastam. Közben alakultak a dolgok: a bátyám, András révén ismertem Müller Pétert – hasonlítottak egymásra, mindkettőjüknek hasonló göndör frizurája volt, azt hazudták a csajoknak, hogy ikrek –, akivel 1977-ben már megbeszéltük, hogy zenét fogunk csinálni. De természetesen mindenki ismert mindenkit: Salamon Andrástól – aki ugyancsak a bátyám haverja volt – hallottam Menyhárt Jenőről, azt mesélte róla, hogy teljesen őrült. Jenőnek a Skálával szemben lévő lakótelepen, a szülei lakásában volt egy kis szobája, benne egy zöld Regent erősítője, egy Helmer hangfala és egy piros Jolana gitárja szovjet torzítóval – azon játszott cinóberre festett hajjal, és őrült hangerővel énekelt. Máskor pedig, amikor a szülei elmentek víkendezni, nagy bulikat tartott. Egy ilyen alkalommal – miközben már mindenki aludt – átdumáltunk egy egész éjszakát, megbeszéltük, hogy mind a ketten zenélünk majd, de mivel annyira mást csinálunk, nem egy zenekarban, viszont mindig mindenben segíteni fogjuk egymást. És ez így is lett. És a mai napig is így van.

Említetted, hogy még mindig kéthetente klubozol. Ez valamilyen kényszerűség, vagy igényled, hogy rendszeresen zenéljetek?

Vannak ennek előnyei és hátrányai. A színpadon már jó. Néha nehezen indul a kör, de bárhová nehezen indulok el mostanában. Viszont azt gondolom, ha nem tartanám egyben a zenekart, akkor nehéz lenne újra összelapátolni. Az állandó fellépés rutint is ad. A fiúk megtanulták, hogy amikor színpadon vagyunk, nagyon figyeljünk egymásra. És most már elég régóta együtt vagyunk. Tudjuk a kereteket, azokon belül szabadon játszhatunk. Szinte azt csinálok, amit akarok, ők jönnek velem – ezért nagyon hálás is vagyok. A hunniás koncertek egyben tartanak, jólesik a szeretet és a figyelem, ami ott körülvesz. Az egy kicsit zavaró, hogy ellentétben a régi Balaton–Trabant-időkkel, amikor Hunyadi is írt, Lukin Gábor is írt, Vető János is írt, és együtt is írtunk, szóval voltak szerzők rajtam kívül, most ez a része rám marad. Ez nem igazán inspirál, hanem inkább elveszi a kedvemet. Annak idején folyamatosan együtt voltunk, együtt laktunk, állandóan beszélgettünk, hozzászóltunk egymás munkájához, kiérlelődtek témák és gondolatok, az ember próbált jó lenni, kihozni magából a maximumot. Most időnk sincs. Hiába vagyunk barátok, mindenki rohan a saját dolga után, csak beesik a koncertre. Az mindig is idegen volt tőlem, hogy na, most már egyet fordult a naptár, itt az ideje új anyagot készíteni. Az évtizedek alatt az is kialakult, hogy ha valami nagyon jót csinálok, akkor sincs semmi, és ha rosszat, akkor sincs. Nem lehet sem megbukni, sem diadalt aratni. Egyébként pedig mindig egyik napról a másikra éltem, „a levegőből”, ahogy Karinthy írta. Talán a Tarr Bélával közös filmes munkák jelentettek ez alól kivételt. Most arról beszélek, hogy mi nem inspirál az alkotásra. Persze Van Gogh sem kapott pénzt, mégis festett. Egyébként, ha hiszed, ha nem, szoktam otthon írogatni, és gondolkodom rajta. Van egy csomó minden a fiókban: naplószerű dolgok, prózák. Ha verseket írok, azokat a noteszembe jegyzem fel, például akár villamosozás közben. Ahhoz, hogy új dalokat véglegesítsek, tudnom kellene, mi lesz a sorsuk: hol vesszük fel ezeket, ki finanszírozza a felvételt, ki adja ki őket, ki terjeszti az anyagot.

Tartalom

Prológus

Lengyelországban is vannak még jó csajok

És nem tudom, de arra emlékszem

Vagy mágus ez, vagy kábulat

A kakas éve, a fény közepe

Athéni szél és krakkói vonat

Ma este te vagy a főnök

Hozsánna, Dávidnak fia

Az igazság az

A Nap az apa

Elmenekülök

Kárhozat

Szállodák

Rangrejtve járni | Epilógus

Köszönet

Képek

Újdonságaink, eseményeink, valamint kedvezményes ajánlataink megtalálhatók megújult webáruházunkban, a booklove.hu-n!

Felelős kiadó M. Nagy Miklós

A Helikon Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Felelős szerkesztő Darvasi Ferenc

A szöveget gondozta Balázs Piroska

Műszaki szerkesztő Kállai Dávid

Tördelte Izing Imre

ISBN 978 963 620 623 9

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

Google Sans – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License