ETHEL LINA WHITE

Forog a kerék

A mű eredeti címe

The Wheel Spins

Hungarian translation © Ács Eleonóra

© General Press Könyvkiadó, 2024

Fordította

ÁCS ELEONÓRA

Szerkesztette

KISS-PÁLVÖLGYI LÍDIA

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is.

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

ISSN 2939-6352

ISBN 978 963 452 919 4

Kiadja a GENERAL PRESS KÖNYVKIADÓ

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

Telefon: (06 1) 411 2416

www.generalpress.hu

generalpress@lira.hu

Felelős kiadó KOLOSI BEÁTA

Műszaki szerkesztő DANZIGER DÁNIEL

Felelős szerkesztő KOLBE-KONTOR ILDIKÓ

Borító nyomdai előkészítése KISS GERGELY

Az e-könyv konvertálását az eKönyv Magyarország Kft. végezte

www.ekonyv.hu

1
Sajnálat nélkül

Iris Carrt a katasztrófát megelőző napon legyintette meg a veszély előszele. Hozzászokott a társai nyújtotta védelemhez, akiket – öntudatlan hízelgéssel – a „barátainak” nevezett. Vonzó, önálló vagyonnal rendelkező árvaként mindig is sok ember vette körül. Ők gondolkodtak helyette – vagy inkább elfogadta a véleményüket –, és ők kiabáltak helyette, mivel a hangja túlságosan halk volt ahhoz, hogy hallani lehessen a tömegben.

Állandó jelenlétük azt az illúziót keltette benne, hogy egy nagyobb körben mozog, annak ellenére, hogy ugyanazok az arcok ismétlődtek évszakos rendszerességgel. Emellett a népszerűség kellemes érzésével ajándékozták meg. Miután a sajtóban bejelentette, hogy eljegyezte magát a társaság egyik tagjával, egy fényképész felajánlása révén a fotója megjelent a képes újságokban.

Ez volt a Hírnév.

Azután nem sokkal később az eljegyzést közös megegyezéssel felbontották – ami jogos indokot szolgáltatott egy újabb portré közzétételére. Még több Hírnév. Az anyja, aki belehalt a szülésbe, talán sírt vagy mosolygott volna az emberi hiúság e szánalmas felvillanásain, amelyek akár a mocsárgáz buborékai, felszínre törtek a lenti sötétségből.

Amikor egy rendhagyó vakációt követően először nyilallt bele a bizonytalanság fenyegető érzése, Iris épp különösen jól érezte magát, és boldog volt. A társaság már-már a felfedezők diadalával rohanta le az Európa egy távoli szegletében rejtőző, gyönyörű, festőien ágrólszakadt kis falut, és birtokba vette azzal, hogy befirkantotta nevét a vendégkönyvbe.

Közel egy hónapja szállták meg az egyetlen hotelt, a tulajdonos és a személyzet nagy örömére. Hegyet másztak, úsztak a tóban, és minden elérhető lejtőn napfürdőztek. Amikor a szállodában voltak, megtöltötték a bárt, túlharsogták a rádiót, és borravalót adtak minden apró szolgáltatásért. A tulajdonos boldogan vigyorgott rájuk a tömött kassza felett, a mosolygó pincérek pedig kivételezett bánásmódban részesítették őket, a többi angol vendég jogos bosszúságára.

E hat ember számára Iris csupán egy volt a csapatból, és tipikus társasági nőnek tekintették – ártatlannak, önzőnek és haszontalannak. A másik oldaláról természetesen nem volt tudomásuk: a nagylelkűségéről, amely miatt magától értetődően állta a számlát, amikor a „barátaival” ebédelt, és az őszinte együttérzésről a körülöttük lévő nélkülözéssel szemben, amely könnyet csalt a szemébe.

Ám miközben csupán homályosan volt tudatában az elégedetlenség és az önmegvetés illó pillanatainak, tisztában volt személyiségének egy olyan finnyás vonásával, amely távol tartotta minden tivornyától és a romlottságtól. Ezen a vakáción hallotta Pán sípjának a hangját, de nem volt tapasztalata a szőrös hátsójának gerjedelméről.

A társaság laza szabályai hamarosan tovább lazultak. Lebarnultak, ittak, és vidámak voltak, miközben a házasságok határai kellemesen elmosódtak. A nem feltétlenül összetartozó párok egyvelegével körülvéve Irist komoly sokként érte, amikor az egyik nő – Olga – hirtelen, megkésett tulajdonosi érzéstől vezérelve azzal vádolta őt, hogy ellopta a férjét.

Amellett, hogy a jelenet kellemetlenül érintette Irist, az igazságérzetét is sértette. Ő csupán elviselte egy elhanyagolt férj társaságát, aki pótalkatrésznek tűnt egy szétzilált házassági gépezetben. Nem ő tehetett róla, hogy a férfi elvesztette a fejét.

Ráadásul ebben a válságos helyzetben nem látta, hogy a barátai valódi lojalitást tanúsítottak volna, ellenben szemlátomást élvezték a mókát. Ezért, hogy oldja a feszültséget, úgy döntött, nem utazik vissza Angliába a társasággal, hanem további két napig a szállodában marad, egyedül.

Másnap, amikor kikísérte a csapatot az egyszerű kis vasútállomásra, még mindig bántotta a dolog. A többieken már látszott, hogy készülnek visszatérni a civilizációba. Újra divatos ruhákat viseltek, és ismét törvényes párokba rendeződtek, a bőröndök és a foglalások természetes rendje szerint.

A vonat Triesztbe tartott, amely már határozottan rajta volt a térképen. A szerelvényt megtöltötték a turisták, akik szintén visszatérőben voltak a járdákhoz és lámpaoszlopokhoz, megfeledkezve a hegyoldalról és a csillagfényes égboltról. A társaság belesimult az általános zajba és nyüzsgésbe. Úgy tűnt, a régi lojalitásuk is visszatért, ahogy Iris köré gyűltek.

– Biztos, hogy nem fogsz unatkozni, drágám?

– Gondold meg magad, és ugorj fel!

– Egyszerűen muszáj velünk jönnöd!

Amikor felharsant a sípszó, megpróbálták felhúzni a kocsijukba – úgy, ahogy volt, rövidnadrágban és szöges bakancsban, a napbarnított, smink nélküli arcával. Úgy küzdött, akár egy bokszoló kenguru, hogy kiszabadítsa magát, és csak az utolsó pillanatban sikerült leugrania, amikor a peron már elkezdett futni az ablak előtt.

Nevetve és a küzdelemtől lihegve állt és integetett a távolodó vonat után, amíg az el nem tűnt a szurdok kanyarulatában.

Szinte bűntudatot érzett, rádöbbenve, hogy megkönnyebbülten vált el a barátaitól, mert bár a vakáció jól sikerült, számára elsősorban az ősi, elemi dolgok jelentették az örömet – a nap, a víz és a hegyi szellő. Elmerülve a természetben némi neheztelést érzett az emberi betolakodás miatt.

Túl szoros és túl bensőséges volt az együttlétük. Időnként zavaró dolgok jutottak el a tudatáig: egy nő magas, éles hangú nevetése, egy férfi testének gömbölyded körvonalai, amint épp készül a vízbe ugrani, a folyamatos, sekélyes „Ó, istenem!” felkiáltások.

Igaz, hogy miközben kritikussá vált a barátaival szemben, sodródott az árral. A többiekhez hasonlóan ő is áradozott a csodálatos tájról, noha magától értetődőnek tekintette. Természetes volt, hogy amikor az ember egy isten háta mögötti helyre utazik, a táj szépsége automatikusan nő, ahogy a higiéniai színvonal csökken.

Végül egyedül maradt a hegyekkel és a csenddel. Alatta egy fűzöld tó terült el, amelynek a tükrén gyémántként csillogott a napfény. A búzavirágkék égbolton kirajzolódott a távoli hegyvonulat havas csúcsainak sziluettje. Egy dombon ősi vár sötét halma emelkedett, öt tornya úgy meredt felfelé, mint egy baljós kéz kinyújtott ujjai.

Körülötte minden tobzódott a színekben. A vasútállomás kertjében egzotikus virágok nőttek – lángszín és sárga fejek bólogattak a hegyes levelek között. Feljebb a lejtőn a fából épült kis szálloda falai okkersárga és bíborvörös színben ragyogtak. A vonat füstjének utolsó kacskaringós foszlányai lebegő fehér tollakként emelkedtek fel a szurdok zöld fala előtt.

Amikor eltűntek, Iris úgy érezte, hogy az utolsó kapocs is megszűnt közte és a társaság között. Gúnyos csókot dobva utánuk megfordult, és letrappolt a meredek, köves ösvényen. A gleccser táplálta folyóhoz érve kissé elidőzött a hídon, hogy érezze a zöld és fehér habok jeges leheletét.

Amikor eszébe jutott az előző napi jelenet, eldöntötte, hogy soha többé nem akarja látni ezt a társaságot. Egy olyan epizódhoz kapcsolódtak, amely megsértette a barátságról alkotott elképzelését. Kedvelte azt a nőt, Olgát, aki a féltékenység durva megnyilvánulásával hálálta meg a bizalmát.

Elhessegette az emléket. Itt, a végtelen kék ég alatt az emberek oly kicsinek tűntek, a szenvedélyeik oly jelentéktelennek. Csupán mellékesek voltak a bölcsőtől a sírig tartó úton. Az ember találkozott velük, majd minden sajnálat nélkül elvált tőlük.

Percről percre nőtt a szakadék közte és közöttük. Egyre távolodtak, kifelé az életéből. A gondolatra Irist egy újfajta szabadságérzet borzongatta meg, mintha a csend és a magány felszabadította volna a lelkét.

Mégis nem telt el sok idő, és a természet minden dicsőségét odaadta volna, hogy visszahívhassa őket.

2
A fenyegetés

Négy órával később Iris szétvetett tagokkal hevert a hegyoldalban, magasan a völgy felett. Amióta az ösvények találkozását jelző kegyhelynél elhagyta a szurdok hűvös félhomályát, folyamatosan emelkedett felfelé a meredek, kanyargós ösvényen.

Az árnyékövezetből kilépve erősen tűzött a nap, Iris mégsem lassított a tempóján. A dühe hajtotta tovább, mert képtelen volt kiverni a fejéből Olgát.

A név bogáncsként akaszkodott az elméjébe. Olga. Olga kenyeret csakis pirítós formájában evett – hogy megőrizze az alakját –, és nem fogyasztott sót, valami diétahóbort miatt. Ez gondot okozott a konyhában. Olga használta Iris telefonját, és elbitorolta az autóját. Olga kölcsönkérte a bundáját, és kölcsönadta neki a felesleges férjét.

Olga Oscarjának a gondolatára Iris futólépésre váltott.

– Mintha törném magam egy olyan férfiért, aki úgy néz ki, mint Miki egér! – dühöngött.

Végül kifulladva vetette magát a gyepre, és úgy döntött, hogy ennyi volt. A hegy, amelyet le akart küzdeni, mintha egyre távolabb került volna, ahogy haladt előre, így kénytelen volt feladni a szándékát, hogy felérjen a csúcsra.

Ahogy félig lehunyt szemmel feküdt, a szél fütyülését hallgatva, visszatért a nyugalma. Egy, az égbolt hátteréből kiemelkedő nyúlánk harangvirágcsomó mintha megkeményedett és érces harangtoronnyá nőtt volna, míg ő maga eltörpült és egybeforrt a földdel – a részévé vált, mint a kavicsok és a gyökerek. Szinte hallotta a feje alatt egy óriási szív dobogását.

A pillanat elszállt, mert ismét Olga jutott az eszébe. Ezúttal azonban más szemszögből tekintett rá, mert a magasság a felsőbbrendűség illúzióját hozta magával. Iris emlékeztette magát, hogy a völgy ezerkétszáz méter magasan van a tengerszint felett, ő pedig körülbelül ezerötszáz méterre kapaszkodott fel.

E számítás alapján megengedhette magának, hogy nagylelkű legyen, hiszen kétezer-hétszáz méterrel magasabb volt egykori barátnőjénél – feltéve persze, hogy Olga volt olyan kedves, hogy a tengerszinten marad.

Iris elhatározta, hogy kimossa magából az emléket, mint olyat, amely nem méltó arra, hogy tovább dühöngjön miatta.

– De soha többé – mondta. – Ezek után soha többé nem segítek senkinek.

Hangjában annak az embernek a szenvedélyes hevülete csengett, aki valamilyen szolgálatnak szenteli magát. Elégedetten, hogy tanult a leckéből, amelyért súlyos díjat fizetett, mielőtt elindult volna visszafelé, rágyújtott egy cigarettára. A levegő olyan tiszta volt, hogy a hegyek, amelyeket még soha nem látott, most előbukkantak és opáloslilán lebegtek az égen. Messze alant a tó egyik nyúlványa látszott – immár nem zöld volt, hanem a távolság miatt ködöskéken derengett.

Iris vonakodva felállt. Ideje volt indulni.

Az ereszkedés nemcsak monotonnak, de fájdalmasnak is bizonyult, mert a súlypontja hátratolódása megterhelte az izmait, amelyek nem voltak ehhez szokva. Sajogni kezdett a vádlija, és a köves ösvényen döcögve a bakancs nyomta a lábujjait.

Türelmét veszítve úgy döntött, hogy elhagyja a kanyargós ösvényt, és inkább lerövidíti az utat lefelé a hegyoldalon. A tó mutatta az irányt, ahogy elkezdett ereszkedni.

Merész vállalkozás volt, de szinte azonnal rájött, hogy a lejtő túl meredek. Mivel túlságosan gyorsan haladt ahhoz, hogy meg tudjon állni, nem volt más választása, mint leülni, és a szerencsében bízva a hátsóján leereszkedni a csúszós talajon.

Ettől a pillanattól kezdve felgyorsultak a dolgok. Sebessége másodpercről másodpercre nőtt, hiába próbált a lábával fékezni. Elmosódott kék és zöld foltok suhantak el mellette, ahogy a völgy felé száguldott. Az egyenetlen talajon bukdácsolva a lejtő alján álló fák felé vette az irányt, abban a reményben, hogy azok talán megmentik az elterüléstől.

Sajnos a vén fák korhadtnak bizonyultak, és nem tudták megállítani, így áttörve rajtuk jókora zökkenéssel landolt a köves szurdok közepén.

Noha a zuhanása részben lefékeződött, testileg-lelkileg megtörve tápászkodott fel. Ám a sérülései ellenére sem feledkezett meg arról a kényszeredett nevetésről, amelyre az iskolában tanították, mint minden játék közben történt baleset kötelező kísérőjére.

– Nagyon vicces – motyogta, szálkákat szedegetve ki a lábából.

Ennek ellenére örömmel konstatálta, hogy a kegyhely ott áll néhány méterrel feljebb az ösvényen, mert ez egyértelműen azt jelentette, hogy sikerült tartania az irányt. Már nem volt messze a szállodától, letrappolt a vízmosásba, miközben a rá váró kényelem lebegett a szeme előtt. Egy hideg ital, egy forró fürdő, vacsora az ágyban. Amikor a szurdok kanyarulatában megpillantott egy megcsillanó víztükröt, lelkes, noha sántikáló futásba kezdett.

Aztán a kanyar után megállt, és teljes értetlenséggel bámult maga elé. Minden ismerős dolog eltűnt, mintha valaki beleradírozott volna a tájba. Nem voltak kis faházak, nem volt vasútállomás, nem volt móló, nem volt szálloda.

Döbbenten jött rá, hogy mindvégig hibás tájékozódási pontot követett. Ez nem az a zöld tó volt, amelyben a barátaival naponta fürödtek. Ahelyett, hogy mély és tojásdad alakú lett volna, kanyargós volt, halványkék és sekély, zsombékos parttal.

Ilyen körülmények között csak egy dolgot tehetett: visszatér a szentélyhez, és követi a másik vízmosást.

Ez határozottan mulatságos volt, és Iris ez alkalommal őszintén felnevetett, mielőtt lassan elindult felfelé.

Túlságosan borús volt a hangulata ahhoz, hogy értékelni tudja a táj vad pompáját. A földcsuszamlások által szétszaggatott kietlen pusztaságot lezuhant és széttört sziklák tarkították. A sziklák között nem nőtt növényzet, nem hallatszott madárcsicsergés. Az egyetlen hangot a lába alatt elmozdult, meglazult kövek zörgése és egy összezsugorodott patak csobogása jelentette, amely félig kiszáradt medrében kusza, fehér fonálként csörgedezett.

Az állandó társasághoz szokott Iris kezdett vágyakozni az arcok és a hangok után. Magányában odáig jutott, hogy engedett a csüggedt önsajnálatnak. Emlékeztette magát, hogy amikor visszatér Angliába, ő nem hazamegy, mint mások. Csupán vissza.

Jelenleg egy szállodában lakott, mert kis luxuslakását bérbe adta. Bár az életmódját ő maga választotta, egy ilyen pillanatban és egy ilyen helyen úgy érezte, nagy árat fizet a szabadságért.

Ám a rosszkedve nem tartott sokáig, mert a hágó tetejére érve újabb erőpróbával szembesült. Amikor körbefordult, hogy tájékozódjon, felfedezte, hogy ez a szentély nem az eredeti kiindulási pontja, ahonnan elkezdett felkapaszkodni a hegyi ösvényen.

Ezúttal nem nevetett, mert úgy érezte, hogy a humort is túlzásba lehet vinni. Ehelyett dühös volt magára. Azt hitte, hogy ismeri ezeket a hegyeket, csak mert a többiekkel együtt fel-alá csörtettek a szurdokokban, akár egy falka vadkecske.

De ő csak követte őket – a többiek vezettek. A társaságban ott volt az elmaradhatatlan vezető, a térképpel rendelkező fiatalember.

A saját eszközeire hagyatkozva a legkevésbé sem tudta, merre kell mennie. Csak annyit tehetett, hogy követi a szurdokot a következő elágazásig, és bízik a szerencsében.

– Ha továbbmegyek, el kell jutnom valahová – érvelt. – Különben is, senki sem tévedhet el, akinek van nyelve.

Szüksége is volt a hidegvérére, mert a feltört sarka mellett rettentően ki is merült. Amikor végre elérte az elágazást, ahol több út közül választhatott, nem bízott annyira a saját ítélőképességében, hogy kísérletezzen. Leült egy sziklára, és várt, hátha arra jön valaki, akit megkérdezhet.

Ez volt az ő nulladik órája, amikor a függetlensége csupán abban nyilvánult meg, hogy képes volt aláírni a mások költekezéséről kiállított csekkeket, és a népszerűsége nem volt más, mint ugyanezen csekkek osztaléka.

Egész életemben vezettek – gondolta. – És még ha jön is valaki, én vagyok a világ legrosszabb nyelvésze.

A jelző hízelgett neki, mert a legkevésbé sem tarthatott igényt a nyelvész címre. Az idegen nyelvek terén való járatlansága annak volt köszönhető, hogy Párizsban és Drezdában végzett. Az iskolában töltött idő nagy részét kizárólag más angol lányokkal töltötte, míg az őt tanító helyiek kiválóan beszéltek angolul.

Ő így énekelte a nemzeti himnuszt: „Vezess minket győzelemre.”{*}

A hazaszeretet most nem segített rajta, mert kissé elfogta a bizonytalanság, amikor egy zömök, bőrnadrágot és koszos, színes nadrágtartót viselő, napbarnított férfi kapaszkodott fel a hágón.

Iris barátai között volt egy nyelvekhez értő fiatalember is. A közös gyökerekre támaszkodva sikerült egyfajta összekötő nyelvként használnia a németet, de a képzeletére kellett bíznia magát ahhoz, hogy megértsen másokat és megértesse magát.

Amikor Iris megszólította angolul a férfit, és megkérte, hogy vezesse el a faluba, emlékezetében élénken élt, hogy a barátai milyen gúnyosan kacagtak a fiatalember kudarcain.

A férfi csak bámult rá, vállat vont, és megrázta a fejét.

Második próbálkozása – ezúttal hangosabban – sem járt több sikerrel. A paraszt, aki láthatóan sietett, folytatni akarta az útját, de Iris elállta az ösvényt.

Erősen tudatában volt a saját tehetetlenségének, mintha valami megcsonkított lény lenne, akinek kitépték a nyelvét. De muszáj volt megragadnia a férfi figyelmét, rákényszerítenie, hogy megértse. Érezve, hogy elvesztette az értelmes emberi lények méltóságát, kénytelen volt a pantomimhez folyamodni, sorra mutogatva a lehetséges útvonalakra, miközben folyamatosan ismételgette a falu nevét.

Meg kell értenie, hacsak nem idióta – gondolta.

Úgy tűnt, a férfi felfogta, mire gondol, mert többször is bólintott. De ahelyett, hogy bármilyen irányt mutatott volna, elkezdett egy ismeretlen nyelven hadarni.

Hallgatva a torokhangok áradatát, Iris idegei hirtelen felmondták a szolgálatot. Úgy érezte, el van vágva minden emberi érintkezéstől, mintha eltöröltek volna egy határvonalat, és – ahelyett, hogy Európában lenne – Ázsia valamelyik sarkában ragadt volna.

Pénz és közös nyelv nélkül a végtelenségig barangolhatott. Abban a pillanatban lehet, hogy a falutól távolodva épp a vadon felé tartott. A szurdoknak sok mellékága volt, akár egy beltenger kanyarulatai.

Ahogy egyre jobban eluralkodott rajta a félelem, látta, hogy a paraszt arca megremeg, mint valami rossz álomban. Észrevette, hogy a férfi bőre csillog, hogy enyhe golyvája van, és határozottan érezte a kecskeszagot, amelyet a hegymászástól izzadt teste árasztott.

– Nem értem! – kiáltotta hisztérikusan. – Egyetlen szót sem értek! Hagyja abba! Ó, hagyja abba! Az őrületbe kerget!

Ám a paraszt csak valami halandzsát hallott. Egy férfiruhába öltözött lányt látott, aki – a helyi szépségeszmény szerint – előnytelenül sovány volt, a térde lehorzsolt és piszkos. Külföldi volt, bár a férfi nem tudta, milyen nemzetiségű. Ráadásul teljesen feldúlt volt, és kivételesen ostoba.

Úgy tűnt, nem fogta fel, hogy a falu nevének kevesebb mint a felét mondta meg, miközben három különböző falucska neve is ugyanazzal az előtaggal kezdődött. Ezt el is magyarázta neki, és a hely teljes nevét tudakolta.

Iris azonban akkor sem tudta volna megmondani, ha értette volna a férfit. A falu neve olyan nyelvtörő volt, hogy soha nem próbálta meg kimondani, hanem a többiekhez hasonlóan az első három szótagjával nevezte meg.

Ez patthelyzet volt. A paraszt egy utolsó grimasszal és vállrándítással továbbment, magára hagyva Irist a hegyekkel.

Azok mintha valós fenyegetésként tornyosultak volna felette. Képeslapokat vásárolt róluk, és azzal a sztereotip leírással jellemezte őket, hogy „Csodálatos táj”. Egyszer még azt is odafirkantotta a képre, hogy „Ez az én szobám”, gunyoros keresztet biggyesztve az egyik csúcsra.

A hegyek most megbosszulták magukat. Miközben a kiálló sziklák alatt kuporgott, úgy érezte, csak meg kell billenteniük a magasba törő szemöldöküket, hogy egy sziklagörgeteg porrá zúzza. Jelentéktelen törpévé változtatták. Megfosztották az egyéniségétől. Kioltották a lelkét.

A varázslatot angol beszédhangok törték meg. A hágó kanyarulatában a szállodában lakó nászutas pár közeledett.

Ezt a szerelmespárt még a társaság is tisztelte teljes visszavonultságuk és ragyogó megjelenésük miatt. A férfi magas volt, jóképű és méltóságteljes tartású. Hangja tekintélyt parancsoló, és felszegett álla túlzott büszkeséget sugallt. A pincérek egyetlen biccentésére ugrottak, a fogadós pedig – valószínűleg, mert saját társalgót követelt – „milord”-nak szólította.

A felesége majdnem ugyanolyan magas volt, tökéletes alakú, hibátlan arcú nő. Gyönyörű ruhákat viselt, amelyek teljesen alkalmatlanok voltak erre a helyre; de nyilvánvaló volt, hogy számára ez az öltözködés magától értetődő, és csakis a férjének akart a kedvében járni.

Megvoltak a saját normáik, és úgy tűnt, észre sem veszik a többi vendéget, akik úgy tekintették őket, mint akik egy magasabb társadalmi osztályba tartoznak. Gyanítható volt, hogy a „Todhunter” név, amelyen bejelentkeztek, csak kitaláció, hogy megőrizzék az inkognitójukat.

Szinte figyelemre sem méltatták, úgy haladtak el Iris mellett. A férfi kissé megemelte a kalapját, de a tekintete nem árulkodott arról, hogy felismerte volna. A veszélyesen magas sarkú cipőt viselő felesége pedig le sem vette ibolyakék szemét az egyenetlen, köves útról.

Halkan beszélt, ám fojtott hangja ennek ellenére is hevesen szólt.

– Nem, drágám. Szó sem lehet még egy napról. Még a kedvedért sem. Túl sokáig…

Iris nem hallotta a mondat végét. Arra készült, hogy diszkrét távolságból kövesse őket, mert tudatában volt saját rendezetlen külsejének.

A nászutas pár érkezése helyreállította a magabiztosságát. Jelenlétük bizonyította, hogy a szálloda a közelben lehet, hiszen ők sosem gyalogoltak messzire. Ettől a tudattól a hegyek visszazsugorodtak a képeslapok tárgyaivá, míg ő elveszett lényből újból londoni lánnyá változott, aki kritikusan szemléli a rövidnadrágja szabását.

Hamarosan felismerte az eredeti kegyhelyet, ahonnan elindult a hágóra. Ahogy fájdalmasan sántikált lefelé az ösvényen, csakhamar megpillantotta a sötétbe boruló tó csillogását és a szálloda zöld homályban ragyogó fényeit.

Gondolatai újra a forró fürdő és vacsora körül kezdtek járni, amikor eszébe jutott, mennyire fáradt és éhes.

És bár látszólag csak fizikai nyomai maradtak a kalandnak, valójában a biztonságérzete sérült meg – mintha az élmény a jövőből érkező fenyegetés lett volna, felvillantva a kiszolgáltatottság borzalmait, távol minden ismerőstől.

3
Beszédtéma

Amikor a nászutas pár visszatért a szállodába, a négy megmaradt vendég kint ült a kavicsos téren, a veranda előtt. Élvezték a nappali fény és az estéli sötétség határmezsgyéjének pihentető pillanatait. Túl sötét volt ahhoz, hogy levelet írjanak vagy olvassanak, és túl korán ahhoz, hogy átöltözzenek a vacsorához. Az egyik asztalon üres csészék és süteménymorzsák árulkodtak arról, hogy a délutáni teát a szabadban fogyasztották el, és azóta el sem mozdultak onnan.

Közülük kettőre, a Flood-Porter kisasszonyokra ez nagyon jellemző volt. Nem voltak az a nyugtalan, ide-oda ugráló fajta, hiszen az ötvenes éveikben jártak, és határozottan megállapodott alakkal és szokásokkal rendelkeztek. Mindkettőjüknek makulátlan hullámokba rendezett, ősz haja volt, amely eléggé megőrizte az eredeti színének nyomát ahhoz, hogy udvariasságból szőkének nevezzék. Közös volt bennük a ragyogó, természetes arcszín és a meglehetősen ingerült arckifejezés is.

Az idősebbik – Miss Evelyn – finom bőre kissé már megfonnyadt, mivel a hatvanhoz közeledett, míg Miss Rose még csak most hagyta maga mögött a negyvenes éveit. A fiatalabb nővér magasabb és zömökebb volt; a hangja erősebb, az arcszíne sötétebb. Az egyébként kitűnő jellemében megbújt egy leheletnyi kedves zsarnokság, ami miatt hajlamos volt zsémbelni a partnerével.

Itt-tartózkodásuk alatt Kenneth Barnes tiszteletessel és feleségével alkottak kvartettet. Ugyanazzal a vonattal érkeztek, és azt tervezték, hogy együtt is térnek vissza Angliába. A plébános és felesége kellemes párost alkottak, amit a Flood-Porter kisasszonyok – akik ezzel nem dicsekedhettek – a közös ízlésnek és előítéleteknek tulajdonítottak.

Az udvart ragyogó színekre festett vasszékekkel és asztalokkal, valamint dézsákba ültetett poros örökzöld cserjékkel rendezték be. Ahogy Miss Flood-Porter körülnézett, a saját elragadó otthonára gondolt a székesfővárosban.

Az újságok szerint Angliában esett az eső, így a kertnek a legjobb formájában kellett lennie, élénkzöld fűvel, valamint buja őszirózsák és dáliák dús szegélyével.

– Már alig várom, hogy újra láthassam a kertemet – mondta.

– A kertünket – helyesbített a húga, az örök szókimondó.

– Én pedig alig várom, hogy kényelmes székben ülhessek – nevetett a plébános. – Hah! Itt jön a nászutas pár.

A honfitársai iránti rokonszenves érdeklődése ellenére nem üdvözölte hangosan őket. Az első – és egyben utolsó – visszautasításból megtanulta, hogy nehezményezik a magánéletükbe való bármilyen beavatkozást. Így hát a pipáját pöfékelve hátradőlt, és figyelte őket, ahogy felmennek a veranda lépcsőjén.

– Szép pár – jelentette ki elismerő hangon.

– Kíváncsi vagyok, hogy igazából kik lehetnek – jegyezte meg Miss Flood-Porter. – A férfi arca ismerős. Tudom, hogy már láttam valahol.

– Talán a moziban – tippelt a nővére.

– Ó, járnak moziba? – kérdezte Mrs. Barnes lelkesen, remélve, hogy egy újabb közös vonást talált, mivel titokban bűnös szenvedélyt érzett a mozi iránt.

– Csak George Arliss és Diana Wynyard miatt – magyarázta Miss Flood-Porter.

– Ez el is döntötte a kérdést – mondta a plébános. – A férfi biztosan nem George Arliss, és a nő sem Diana.

– Mindegy is, biztos vagyok benne, hogy van valami titokzatos körülöttük – erősködött Miss Flood-Porter.

– Én is így gondolom – értett egyet Mrs. Barnes. – Kíváncsi vagyok, vajon tényleg házasok-e.

– És te tényleg az vagy? – kérdezte gyorsan a férje.

A plébános halkan felnevetett, amikor a felesége fülig pirult.

– Ne haragudj, amiért zavarba hoztalak, kedvesem – szabadkozott –, de nem egyszerűbb elhinni, hogy mindannyian azok vagyunk, akinek mondjuk magunkat? Még a plébánosok és a feleségeik is. – Kiütötte a pipájából a hamut, és felállt. – Azt hiszem, lesétálok a faluba, és elbeszélgetek a barátaimmal.

– Hogyan tudna beszélgetni velük, ha nem ismeri a nyelvüket? – kérdezte nyersen Miss Rose, amikor a plébános eltűnt.

– Ó, megérteti magát velük – magyarázta büszkén a felesége. – Tudja, a rokonszenv és közös emberség. Még egy vademberrel is összedörzsölné az orrát.

– Attól tartok, elüldöztük azzal, hogy botrányról beszéltünk – vélte Miss Flood-Porter.

– Az én hibám – jelentette ki Mrs. Barnes. – Tudom, hogy az emberek kíváncsinak tartanak. De igazából kényszerítenem kell magam, hogy érdeklődést mutassak a felebarátaim ügyei iránt. Én így tiltakozom a nemzetünket jellemző rémes szemérmesség ellen.

– De hát mi büszkék vagyunk rá – vágott közbe Miss Rose. – Angliának nincs szüksége reklámra.

– Persze hogy nincs… De most kell megtennünk, amit tudunk. Emlékeztetnem kell magam arra, hogy a mellettem ülő idegen esetleg bajban van, és talán segíthetek rajta.

A nővérek elismerően néztek rá. Karcsú, a negyvenes évei közepén járó nő volt, sápadt, ovális arccal, sötét hajjal és kedves arckifejezéssel. Nagy barna szeme egyszerre sugárzott kedvességet és egyenességet, a viselkedése őszinte volt.

Lehetetlen volt bármi mással is kapcsolatba hozni, mint sziklaszilárd becsületességgel. Tudták, hogy inkább kínos magyarázatokba bonyolódik, semhogy megkockáztassa, hogy hamis benyomást keltsen.

Ő is kedvelte a nővéreket. Szilárd értékrenddel bíró, tiszteletre méltó embereknek tartotta őket. Úgy érezte, kitűnő esküdtek lennének, és híven teljesítenék kötelességüket Isten és a felebarátjuk iránt – miközben nem engednének meg semmiféle útmutatást annak természetét illetően.

Emellett jól szituáltak voltak, elbűvölő házzal és kerttel rendelkeztek, magasan képzett cselédekkel és vagyonnal a bankban. Mrs. Barnes mindezzel tisztában volt, ezért – emberi dolog – felsőbbrendűségi érzéssel töltötte el, hogy a társaságukban az egyetlen férfi az ő férje.

Nagyon is megbecsülte ezt a tényt és a vele járó érzést, mert a negyvenedik születésnapjáig más vénlányok társaságában járt vakációzni. Amióta befejezte az iskolát, tanítással kereste a kenyerét, amíg meg nem történt a csoda, amely nemcsak férjet, hanem egy fiút is adott neki.

Mind ő, mind a férje olyannyira el volt ragadtatva a gyermektől, hogy a plébános néha attól félt, hogy odaadásukkal megkísértik a sorsot. Az indulásukat megelőző estén egyezséget javasolt.

– Igen – bólintott, lenézve a kiságyában alvó fiúra –, gyönyörű. De… Az a kiváltságom, hogy a Tízparancsolatról prédikáljak másoknak. Néha eltűnődöm…

– Tudom, mire gondolsz – szakította félbe a felesége. – Bálványimádás.

A férfi bólintott.

– Én is ugyanolyan bűnös vagyok ebben, mint te – ismerte el. – Szóval fegyelmezni akarom magam. A helyzetünket tekintve különleges lehetőségeink vannak arra, hogy hassunk másokra. Nem lehetünk egyoldalúak, a jellemünk minden részét fejlesztenünk kell. Ha ez a nyaralás valóban jó valamire, akkor arra, hogy teljes lelki változást érjünk el… Kedvesem, megegyezhetünk abban, hogy amíg távol vagyunk, nem beszélünk kizárólag Gabrielről?

Mrs. Barnes beleegyezett. Ám ez az ígéret nem akadályozta meg abban, hogy folyamatosan rá gondoljon. Bár egy hozzáértő nagymama gondjaira bízták, ostoba módon aggódott az egészségéért.

Miközben ő a hátralévő órákat számolta, mire viszontláthatja a kisfiát, Miss Flood-Porter pedig mosolyogva várta, hogy láthassa a kertjét, Miss Rose az eredeti gondolatmenetét folytatta. Mindig mást tett, mint a többiek.

– Nem értem, hogyan képes valaki hazudni – jelentette ki. – Kivéve talán valami szerencsétlen ördögöt, aki fél, hogy kirúgják. De az olyan emberek, mint mi. Ismerünk egy gazdag nőt, aki azzal dicsekszik, hogy hamis nyilatkozatokat tesz a vámnál. Színtiszta becstelenség.

Miközben beszélt, Iris jelent meg a szálloda kertjének kapujában. Mindent megtett, hogy elkerülje az asztalnál ülő csoportot, ám azt óhatatlanul hallotta, miről beszélgetnek.

– Talán nem szabadna másokat elítélnem – jegyezte meg Mrs. Barnes egy osztályfőnök tiszta, messze csengő hangján. – Én soha nem éreztem a legcsekélyebb kísértést sem a hazugságra.

Hazug – gondolta Iris automatikusan.

A teljes kimerültség állapotában volt, amely már-már az ájulás határát súrolta. Minden akaraterejére szüksége volt, hogy elvonszolja magát a szállodáig. A megpróbáltatás szinte a végsőkig feszítette az idegeit. Bár nagyon vágyott a szobája nyugalmára, érezte, hogy egy rövid pihenő nélkül képtelen lesz felmenni a lépcsőn. Minden izma megfeszült, amikor lehuppant egy vasszékre, és lehunyta a szemét.

Ha valaki hozzám szól, sikítani fogok – gondolta.

A Flood-Porter kisasszonyok lebiggyesztett szájjal összenéztek. Még a szelíd Mrs. Barnes nyájas barna szeme sem sugározott örömöt Iris láttán, mivel ő különösképpen áldozatául esett a baráti társaság rossz modorának és önzésének.

Úgy viselkedtek, mintha ők birtokolnák a szállodát, a többi vendég pedig betolakodó lenne, és kenőpénzzel kivételezett bánásmódot követeltek maguknak – és kaptak is. A tisztességes ügymenet megsértése bosszantotta a többi turistát, mivel ők tartották magukat az utazási irodának fizetett díj feltételeihez, amely magában foglalta a kiszolgálást is.

A társaság kisajátította a biliárdasztalt, és elfoglalta a legjobb székeket. Az étkezésnél mindig őket szolgálták ki először, így a fogások elfogytak, a fürdővíz langyosra hűlt.

Még a plébános is úgy találta, hogy próbára teszik a felebaráti szeretetét. Mindent megtett, hogy elnéző legyen a fiatalság lobogó életerejével, bár tisztában volt azzal, hogy a társaságból többen már nem nevezhetők fiatalnak.

Sajnos Iris úgynevezett barátai között akadt két olyan személy, aki nem vált az angol nemzet dicsőségére; és mivel nehéz volt megkülönböztetni az egyik fürdőruhás lányt a másiktól, Mr. Barnes úgy vélte, hogy mindannyian ugyanazt csinálják: berúgnak és szeretkeznek.

A napfürdőzés az ő szemében sértette az illemet, a zaj megzavarta az éjszakáit. Ezért különösen hálás volt a két békés nap esélyéért, amelyet csodálatos környezetben és kellemes társaságban tölthet.

Ám szemlátomást nem szabadultak meg teljesen a kellemetlen társaságtól; ez a lány kimerültnek tűnt – és lehet, hogy vannak még többen is. Mrs. Barnes homályosan emlékezett Irisra, mert csinos volt, és állandóan egy középkorú, kövérkés úriember üldözte.

Mivel a férfi nős volt, a választás nem szolgált a lány becsületére. Ám most annyira elcsigázott volt, hogy Mrs. Barnes jó szíve szemrehányást tett magának az együttérzés hiánya miatt.

– Teljesen egyedül maradt? – szólította meg a legderűsebb hangján.

Iris összerezzent a váratlan közeledésre. Ebben a pillanatban a világon az utolsó dolog, amire vágyott, az az együttérző érdeklődés volt, amely tapasztalata szerint kíváncsiskodást álcázott.

– Igen – válaszolta.

– Ó, drágám, milyen sajnálatos! Nem magányos?

– Nem.

– De maga nagyon fiatal ahhoz, hogy barátok nélkül utazzon. Nem tudna valamelyik rokona csatlakozni magához?

– Nincsenek rokonaim.

– Egyáltalán nincs családja?

– Nincs. Hát nem vagyok szerencsés?

Iris nem ült elég közel ahhoz, hogy hallja a Flood-Porter kisasszonyok elborzadt hápogását, de Mrs. Barnes hallgatása elárulta neki, hogy az elutasító viselkedése elérte a célját. Hogy elkerülje a további kérdezősködést, nagy nehezen feltápászkodott az elmerevedett ízületeivel, és sikerült bevonszolnia magát a szállodába, majd fel a szobájába.

Mrs. Barnes nevetve próbált túllépni az eseten.

– Attól tartok, megint hibáztam – mondta. – Egyértelműen neheztel rám. De aligha tűnt volna emberséges dolognak, ha csak ülünk, mint a bábuk, és nem mutatunk érdeklődést iránta.

– Ő érdeklődik maga iránt? – kérdezte Miss Rose. – Vagy irántunk? Az effajta lányok a végletekig önzők. A kisujját sem mozdítaná, vagy egy szalmaszálat sem tenne keresztbe, hogy bárkinek is segítsen.

A kérdésre csak egy válasz létezett, és Mrs. Barnes túl kedves volt ahhoz, hogy kimondja. Így hát hallgatott, hiszen nem tudott hazudni.

Sem ő, sem más nem tudta megjósolni a következő huszonnégy óra történéseit, amikor ennek a lánynak – akit ennyi szemtanú vesz körül – hatalmas lelki gyötrelmeket kell majd elviselnie egy olyan idegenért, aki iránt nem táplált semmiféle személyes érzelmet.

Már ha valóban létezett egy Miss Froy nevű személy.

{*} A hivatalos változatban „Vezesd [a király(nő)t)] győzelemre”, de a patrióta britek gyakran így éneklik. – A ford.