Illés Katalin

A múlt árnyéka

Jelen könyvet, illetve annak részeit a szerző előzetes írásos engedélye nélkül tilos reprodukálni, adatrögzítő rendszerben tárolni, bármilyen formában, vagy eszközzel, elektronikus, vagy más módon közölni!

Copyright © Illés Katalin

All right reserved!

Minden jog fenntartva!

Elérhetőség:

agendakiado@gmail.com

https://www.agendakiado.com

ISBN EPUB: 978-963-634-166-4

Ágenda Kiadó

Debrecen

2026

Ahogy az ember felnézett a hegy ormára, sűrű, fehér köd borította be a tájat, s ahogy a pára szitálva leereszkedett, nyirkossá tette a levegőt. Elizabeth üres tekintettel révedt bele a látványba, ám gondolatai valahol egészen máshol jártak.

Földön túlinak vélt képek lebegtek szemei előtt, mik időről-időre felbukkantak az idők folyamán, ám azt még ő maga sem sejtette, hogy a látomások saját múltjának tükrébe nyújtanak betekintést.

– Szép napot, kedves! – szólt egy ismerős hang a háta mögül, mire összerezzent, majd erőltetett mosollyal az arcán fordult a szavak irányába.

– Szép napot kívánok! – válaszolt, s még mielőtt kínos csend telepedett volna rájuk, kedélyesen tette fel a kérdést. – Hogy vagy?

– Remekül – válaszolt a vele szemben álló férfi. – Habár, sokkal jobban lennék, ha végre egyszer igent mondanál.

– Meghiszem azt! – felelt a lány.

Milyen kár, hogy az sosem fog megtörténni – tette hozzá gondolatban, majd végül így folytatta:

– Ne haragudj, de most mennem kell. Viszált! – mondta, meg sem várta a férfi válaszát, sarkon fordult, s határozott léptekkel indult tovább.

Valami egészen különös undort és gyűlöletet érzett a férfivel kapcsolatban, aminek okát még ő maga sem tudta megfogalmazni, de ahányszor összefutott vele az utcán, mindig rossz érzése támadt. Igazán különös – gondolta magában, majd a következő pillanatban el is hessegette a gondolatot.

Léptei időközben komótossá váltak, csak úgy céltalanul bolyongott, mintha keresne valamit, ám ezen a délutánon semmi fontos teendője nem akadt, így a következő pillanatban már a hazajutás örömteli gondolatával a szívében indult otthona felé.

***

A víz partján korhadt, megbarnult fából összetákolt halászkunyhó állt, minek bejárata előtt frissen fogott halak hevertek kupacban. A halász megfásultan nézte munkája gyümölcsét, verejtékcseppek folytak le arcán, miken szinte megcsillantak a tikkasztó nap sugarai. Ősz haja kócosan terült el feje tetején, s kopottas ruhája szavak nélkül is jól kifejezte szegényes életkörülményeit.

– Elviszem a halat – vetette oda a házban tüsténkedő feleségének, majd vállára tette a vastag kötéllel összecsomózott halászhálót, s meggörnyedve indult útnak.

A nála jóval fiatalabb felesége hosszan nézett férje után, majd arra gondolt, milyen nyomorúságos az élete, és milyen jó is lehetne, ha a dolgok másképp alakultak volna, s már látta is maga előtt a hőn áhított férfit, ahogy annak daliás teste fölé tornyosul, ám hirtelen ló patáinak dobogása törte meg a csendet, mi rögtön visszarántotta a valóságba.

A ló egyre lassabban lépkedett, a rajta ülő férfi szemeivel már messziről az asszonyt fürkészte, s ahogy a ház elé ért, mosollyal az arcán ugrott le a nyeregből.

– Kedvesem! – szólt Edward, s magához akarta vonni az asszonyt.

– Hagyj! – szólt a nő riadtan, miközben hatalmas smaragdzöld szemeit rá emelte, s gyorsan a kunyhóba lépkedett.

A férfi vágytól égve követte a nőt, s amint belépett a kunyhó ajtaján, magához szorította.

– Eressz el! – suttogta a nő, miközben próbált kibújni a férfi szorításából. – A férjem bármelyik pillanatban hazaérhet! – hazudta.

– Ne beszélj félre, asszony! – kiáltott rá a férfi, s szemei villámokat szórtak. – Épp az imént ment el mellettem, ahogy ide tartottam!

Edwardot teljesen hatalmába kerítette a düh, amit a nő elutasítása keltett benne, s mivel egyáltalán nem volt képes uralkodni magán, hátulról a nő hosszú, barna hajába markolt, arcul csapta, majd elviharzott. Az asszony zokogva rogyott le a földre, s sajgó arcát a kezében tartva ezredszer is megfogadta magának, hogy bosszút áll a férfin.

***

Elizabeth kínzó fejfájásra ébredt aznap reggel, s szemei előtt folyton az álmában látott férfi vonásai lebegtek, mik nagyon ismerősek voltak neki, s meg volt győződve róla, hogy látta már valahol. A telefon hangos jelzése kíméletlenül rántotta ki gondolataiból, amiért jelen esetben még hálás is volt. Az ébresztő hangosan játszotta dallamát, ám a nőnek valahogy semmi kedve nem volt kibújni az ágyból.

Szombat volt, s ilyenkor semmi sem minősült nyomós érvnek amellett, hogy kikeljen az ágyból, ám a mai nap egészen más volt. Édesanyja születésnapi ünnepségére volt hivatalos, s már előre frászt kapott a gondolattól, hogy harmincegy éves korában, hogyhogy nem tud felmutatni egyetlen épkézláb férjet vagy egyetlen hangosan gügyögő gyermeket sem, s az idős rokonok méltatlan szemforgatásától már önmagában is gutaütést kapott.

Nyűgösen tette le lábait az ágy mellé elhelyezett puha szőnyegre, kezeit az ágy szélének támasztotta, s szörnyülködve nézte magát a gardróbszekrény ajtajára szerelt tükörben.

– Jó ideig el fog tartani, míg embert faragok magamból – mondta gúnyosan, miközben kócos haját nézte.

A családi fészek felé vezető út kopár volt, és a lombjaiktól megfosztott fák sivár képet festettek Elizabeth szemei elé, ám ahogy befordult a kocsifeljáróra, hirtelen minden megváltozott. Hangos zsivaj, poharak összekoccintásának hangja, nevetés vette át az uralmat a légkör felett, a házból kiáradó vidámság akaratlanul is megmosolyogtatta a nőt.

– Megjöttem – szögezte le magában, miközben kelletlenül kivette a kocsiból a slusszkulcsot, amit táskája mélyére rejtett.

Bizonytalan léptekkel haladt a bejárati ajtó felé, szinte látta maga előtt, ahogy édesanyja mélyen a szemébe néz, majd valami apró hibát felfedez, aminek visszhangja egész este végig kíséri. Nagy levegő – gondolta magában, majd kopogott, ám mivel senki sem igyekezett fogadására, végül határozott mozdulattal belépett az ajtón, kabátját felakasztotta a fogasra, s óvatos léptekkel indult a zsúfolásig megtelt nappali felé, ahonnan már hallotta édesanyja hangját.

– Elizabeth! – kiáltott rá édesanyja, ahogy belépett a szoba ajtaján. – Végre ide értél? – kérdezte mosolyogva, majd a lány elé lépett, hogy átölelje. – Azért egy kicsit jobban is igyekezhettél volna, ami a ruhádat illeti – súgta.

– Én is örülök, hogy látlak anya! – csattant fel Elizabeth. – Boldog születésnapot kívánok! – tette hozzá. – Ha tudomásom lett volna róla, hogy a királyi párt is megvendégeled, felvettem volna valami elegánsabbat – mondta gúnyosan.

– Ne szemtelenkedj! – legyintett az asszony, s felhúzta szemöldökét. – Mondd csak, mennyit gondolkodtál, míg kitaláltad, hogy épp ezt a blúzt veszed fel, ezzel a farmerral? – kérdezte, s Elizabeth már épp válaszra nyitotta volna a száját, ám a nő így folytatta: – Talán nem ártott volna jobban megfésülködni sem.

– Ugyan! – fortyant fel Elizabeth, s dühös tekintetét anyjára szegezte. – Mégsem vonhatom el a figyelmet rólad, elvégre, ez a te estéd.

– Elnézést! – zavarta meg a beszélgetést egy őszülő halántékú férfi, aki mellesleg méregdrága öltönyben pompázott.

Elizabeth édesanyja mosolyogva nézett a szemeibe, majd kedvesen belékarolt, majd sugdolózva lépkedtek a szoba másik felébe. Elizabeth mérgesen állt a tükör elé, s copfba fogott hosszú, barna haját nézte. Nem értem, mi a probléma – morfondírozott magába, majd az esetleges egész estés duzzogás elkerülése végett a tornácra sietett, hogy cigarettára gyújtson.

– Végre! – hagyta el egy hatalmas sóhaj a száját, ahogy az első slukk után kifújta a füstöt. – Máris jobban érzem magam.

– Úgy látom, te semmit nem változtál – szólt egy ismerős hang nevetve, mire a lány rögtön felé fordult.

– Nocsak! – szólt a lány, ahogy meglátta a férfit. – Milyen kár, hogy ezt te nem mondhatod el magadról. Ha nem a saját szemeimmel látnám, el sem hinném, hogy micsoda ősz hajkoronát viselsz – válaszolt nevetve.

– Köszönöm szépen – válaszolt James gúnyosan, s meghajolt. – Igazán megtisztelő, hogy ennyi év elteltével még mindig megismersz – csipkelődött.

– Igazából, csak nem akartam udvariatlan lenni – mondta Elizabeth. – Azt gondoltam, hogy egy régi ismerős lehetsz, elvégre, máskülönben miért pont ezekkel a szavakkal szólítottál volna meg? – kérdezte kacagva, mire a férfi grimaszolni kezdett.

– Na jól van, kisasszony – zárta le a közjátékot. – Mi lesz, megölelsz végre? Vagy már ezt is elfelejtetted? – nézett rá kérdőn, mire a lány ismét elmosolyodott.

– Hát persze, hogy megölellek James! – mondta Elizabeth, majd a férfihez lépett.

– Ezt már szeretem hugi! – válaszolt a férfi. – Örülök, hogy látlak – tette hozzá. – Mesélj, hogy tetszett anyának az öltözeted?

– Egyszerűen imádta! – válaszolt Elizabeth nevetve. – Mindenképp nekem fogja ítélni az este legjobban öltözött nője díját. Persze, ahogy látom, rád most sem lesz semmi panasza – tette hozzá, miközben végig nézett testvére öltönyén.

– Ezekben én is biztos vagyok – nevetett James, majd karon fogta a lányt, s így szólt: – Gyere, keressünk valami finomat!

A nappaliban összetolt asztalok kitöltötték a szoba teljes hosszát, s a svédasztalos lakoma minden finomságot magába foglalt, amit csak az ember megkívánt. Elizabeth csodálattal nézett végig rajta, illetve nézett volna, ha ellátott volna a végéig.

– Anyánk igazán kitett magáért – szögezte le James, miközben tanácstalanan ide-oda kapkodta tekintetét.

– Erre nem lehet panasz – bólogatott Elizabeth, miközben franciasalátát és hideg malac sültet pakolt a tányérjára.

– Legalább, lakjunk jól, nem igaz?

– Feltétlen! – bólogatott James, ki végül úgy döntött, hogy mindenből szed magának egy keveset.

Az asztalokon gondosan elhelyezett ültetőkártyák voltak, Elizabeth édesanya igyekezett mindent úgy intézni, hogy semmi probléma ne legyen. Habár, a múlt jeles eseményei között szép számmal akadt, ahol ennek ellenére kisebb-nagyobb viták, heves veszekedések alakultak ki. James hosszas szentségelést dörmögött maga elé, ahogy saját neve felkutatására indult, s immár az utolsó előtti asztalnál járt, de még mindig nem talált rá.

– Na végre! – sóhajtott megkönnyebbülve, mikor megtalálta a helyét.

Elizabeth messziről figyelte, ahogy testvére végre leül, majd határozott léptekkel elindult irányába, s helyet foglalt a férfi jobbján.

– Jól megnézted a kártyát? – kérdezte James szórakozva. – Nehogy rossz helyre ülj, s elriaszd a potenciális menyasszony jelöltjeimet – tréfálkozott, mitől Elizabeth is hangos kacagásban tört ki, ahogy felidéződött benne édesanyja törekvése, hogy minden áron feleséget találjon megrögzött agglegény testvérének.

– Erről jut eszembe, milyennek találod a felhozatalt? – kérdezte a nő kikerekedett szemekkel.

– Az étel finom – válaszolt James, mintha nem tudná, mire gondol, majd elnevette magát. – A felhozatal viszont igen szegényes – folytatta.

– Emlékszel még a visszatérő álmaidra? – kérdezte Elizabeth elkomorodott arccal, amikor a vidám nevetés után csend telepedett rájuk.

– Persze, hogy emlékszem – bólintott James. – Annyira elevenen élnek bennem, mintha csak tegnap történt volna. Miért kérdezed?

– Az utóbbi időben nekem is vannak ilyen álmaim – kezdett bele Elizabeth remegő hanggal. – Teljes egészében olyan érzésem van, mintha egy sorozatot néznék, amit egyszer már végignéztem, de valahogy mégsem tudom felidézni az epizódjait.

– Érdekes – szögezte le James, miután végig gondolta húga szavait. – Nekem is pont ilyen érzésem volt, amikor azok az álmok gyötörtek.

– Emlékszem – bólogatott a lány. – Arra lennék kíváncsi, hogy végül mitől szűnt meg nálad? – tűnődött. – Annyira elevenek ezek az álmok, hogy szinte a saját bőrömön érzek mindent, ami történik bennük. Mintha, velem történne.

– Valójában, nem tudok válaszolni erre a kérdésre – kezdett a válaszba a férfi. – Ha jól emlékszem, nem történt semmi drasztikus változás akkoriban az életemben. Egyszer csak végetért a történet.

– Talán csak arról van szó, hogy nekem is meg kell várnom, hogy a történet véget érjen – gondolkozott Elizabeth. – Remélem, hogy így lesz.

– Meglátod, úgy lesz! – nyugtatta James. – Aztán pedig végre jól fogsz aludni – tette hozzá.

– Honnan tudod, hogy nem alszom jól? – kérdezett vissza a nő meglepetten.

– Csak sejtem – válaszolt a férfi. – Akkoriban én sem aludtam jól.

A lány kikerekedett szemekkel nézett testvérére, ám egy szót sem szólt, sőt, az elkövetkező pár percben némán merültek bele vacsorájukba.

Elizabeth fáradtan rúgta le magáról cipőit, amint lakása békéjébe ért, s miután ruháitól is megszabadult, szinte azonnal bedőlt az ágyba, s csak egy kis idő múlva vette észre, hogy az üzenetrögzítő vidám villogása jelezte, hogy valaki kereste, míg távol volt. Ismerős férfihang szólalt meg a rögzítőn, s a lány arckifejezése rögtön elárulta, hogy mennyire nem örül neki.

– Helló, kedves! – mondta Alexander. – Eszembe jutott, hogy még mindig nem tettünk pontot a mi kis ügyünk végére, pedig nagyon várom már azt a pillanatot, amikor végre igent mondasz nekem!

Sípolás jelezte az üzenet végét, s Elizabeth a szemeit forgatva meredt maga elé.

– Ez egy igazi hülye! – mondta, majd párnáját a fejére tette, s miután dühe minden egyes szikrája kihunyt benne, mély álomba szenderült.

***

Hűvös, zord téli nap volt, s mint ilyen, egyáltalán nem kedvezett a halásznak, aki csákányával próbálta feltörni a befagyott tó jegét, hogy zsákmányához juthasson. Szitok szavak áradata hagyta el ajkait, mik szinte remegtek a hidegtől. Felesége az ablakból nézte férje erőfeszítéseit, ám jól látta, hogy minden hiába, ez a jég ma már nem fog feltörni.

– Luna! – kiáltott férje, miközben a ház felé nézett, s az asszony rögvest elindult, hogy segítségére lehessen.

– Mi az öreg? – kérdezett vissza érdeklődést színlelve, miközben azon gondolkozott, vajon apja miért szánta őt pont ennek a férfinek?

Hiszen, jóval idősebb nála, és mióta először átlépte a kunyhó ajtaját, nem tudtak még egy jót beszélgetni sem.

– Hozd ide a pörölyöm! – szólt Jacob, s a szerszám irányába mutatott.

– Minek? – kérdezett vissza az asszony értetlenül. – Ezt a jeget te nem fogod feltörni.

– Hallgass asszony, és tedd, amit mondtam! – ripakodott rá a férfi mérgesen, mire a nő rögtön elindult.

Ettől fogva egyetlen egy szó sem hagyta el a szájukat, az asszony csendben adta oda férjének, amit kért, s a férfi egy szó nélkül vette el, s kezdett bele dolgába.

Luna szomorúsággal a szívében tért vissza a kunyhóba, s gondolatai minduntalan afelé terelődtek, hogy milyen szép élete lehetett volna, ha megtalálja a szerelem, s szerető férje oldalán, gyermekeket nevelve élhetett volna. Keserűen vette kezébe a fakanalat, hogy megkeverje a tűzön fortyogó levest, miközben lemondó sóhaj hagyta el ajkait.

Kisvártatva lópatkók dobogása törte meg a csendet, s az asszony gyomra rögtön görcsbe rándult. A lovas lassított, jól kivehetően hallatszott, ahogy a ló megáll a kunyhó előtt.

– Adjon isten! – köszönt a férfi, amikor meglátta a jéggel harcoló halászt.

– Magának is! – válaszolt Jacob, ám fel sem nézett, folytatta a munkát.

– Messzi földről érkeztem – kezdett bele ismét az idegen. – Talán segítségére lehetnék – folytatta. – Ketten előbb végeznénk, mit gondol?

– Hagyjon – válaszolt Jacob zsörtölődve. – Nincs én nekem arra pénzem.

– Fizetségül megelégszem egy tányér forró levessel is – válaszolt a férfi, s meg sem várta, amíg a másik válaszol, mellé lépett, csákányt ragadott, s hatalmas mozdulatokkal sújtott le a jégre.

Luna szíve egy ritmusra járt a csákány hangjával, képtelen volt levenni szemét a férfiről, bárhogy is próbálta, egyszerűen nem tudta rávenni magát, hogy ellépjen az ablakból. Ahogy a csákányt fogja, és megfeszülnek az izmai, hihetetlen! – gondolta magában, s szeretett volna hosszasan elrévedni a gondolatban, ám a tűz hangos sercegése vissza rántotta a valóságba, s hamar a kifutott leves után nyúlt.

– Kész az ebéd! – kurjantott ki az ablakon, mire férje letette szerszámát, majd az idegenre nézett, s várta, hogy kövesse.

Ahogy a kunyhóba értek, Jacob rögvest elfoglalta helyét az asztalnál, mit sem törődve feleségével, vagy a férfivel, aki segített neki.

– Engedje meg asszonyom! – szólt a férfi, miközben levette kalapját. – A nevem Hunter, s kifejezni sem tudom, mennyire hálás vagyok, hogy beengedtek otthonukba.

– Ugyan! – legyintett Luna zavarában, a férfi sötétbarna szemei teljesen rabul ejtették. – Ahol kettőnek jut, jut háromnak is – válaszolt, s a szék irányába nézett jelezve, hogy a férfi foglaljon helyet.

– Köszönöm – felelt a férfi hálásan, s agyában többször is megfordult a gondolat, hogy soha életében nem látott még ilyen gyönyörű asszonyt.

***

Elizabeth megrészegülve ébredt, szinte látta maga mellett a férfit, amint sötétbarna szemeit rá szegezi. Hihetetlen, hogy az ennyire jó pasik csak az álmomban léteznek – gondolta magában, majd az órára nézett, s úgy pattant ki az ágyból, mintha puskából lőtték volna ki.

– Jó reggelt, tanárnő! – köszöntötték, ahogy az általános iskola bejárata előtt kiszállt a kocsijából, s a nő szégyellte magát, hogy a végén ő lesz az, aki a saját órájáról elkésik.

– Szép reggelt! – mondta, majd sietve lépkedett be az épületbe, s egyenesen az osztályterem felé vette az irányt. már épp megszólalt a csengő, amikor a tanári asztal mögé lépett.

– Nos, kedveseim! – szólalt meg, mikor végre az összes szempár rá szegeződött. – A mai nap a legalkalmasabb arra, hogy megbeszéljük, mit tanultunk a hétvégén – mosolygott. – Dolgozatot írunk.

A gyerekek szemeiket forgatva nyúltak papírért, s kelletlenül vették kezeikbe tollukat. Habár Elizabeth nagyon közvetlen és jókedélyű tanár volt, szigorúan ragaszkodott az általa támasztott követelményekhez. A költészet szerelmeseként szinte kézenfekvő volt, hogy irodalomra szakosodott, és még mindig úgy élvezte a tanítást, mint amikor először lépett be az osztályterem ajtaján.

Csengettek, kezdetét vette az ebédszünet, amiért a nő külön hálás volt, ám ebéd helyett egy rövid megbeszélésen kellett részt vennie. Ahogy kilépett az osztályteremből, és a tanári szoba felé vette az irányt, a szeme sarkából feltűnt neki a férfi, akivel kapcsolatban nem emlékezett, hogy honnan ismerik egymást, csak azt tudta, hogy minden egyes találkozásuk kényelmetlen és kellemetlen érzésekkel öntötte el. Már csak ez hiányzott! – gondolta magában, s bízott benne, hogy a férfi csak valami különös véletlen folytán tartózkodik az épületben.

Alexander alig pár évvel volt idősebb Elizabeth-nél, s attól a pillanattól vonzódott hozzá, ahogy először megpillantotta. Valami furcsa, megmagyarázhatatlan kötődést érzett, és azt, hogy ismeri a lányt, mintha mindig is ismerte volna. Habár számtalanszor próbált már a közelébe férkőzni, eddig még egyszer sem járt sikerrel. Kisvártatva mindenki megérkezett a megbeszélésre, Elizabeth feszülten dobolt az ujjaival az asztalon, mire végre az igazgató belépett az ajtón.

– Örülök, hogy mindannyian ide értetek! – kezdett bele az igazgató, miközben szemüvege fölött ide-oda kapta tekintetét kollégái arcát fürkészve.

– Mindannyian tisztában vagytok a problémával, miszerint nem vagyunk elegen. Örömmel jelentem, hogy végre megtaláltam a tökéletes testnevelés tanárt. Fogadjátok szeretettel, Alexander O’Ryan-t! – mondta, s a bejárati ajtó felé mutatott.

– Hurrá! – szaladt ki Elizabeth száján gúnyosan, de abban a pillanatban éppen senki sem figyelt rá.

Ezt nem hiszem el, hogy mostantól minden nap nézhetem a fejét! – tette hozzá gondolatban, a férfi puszta jelenléte is dühöt keltett benne.

– Örülök, hogy itt lehetek – jelentette ki Alexander nyájasan, s szinte le sem tudta venni a szemeit Elizabeth-ről.

– Bízom benne, hogy rövid időn belül mindenkivel sikerül megtalálnunk a közös hangot, ahogy látom, remekül bele illek a csapatba – mosolygott.

Az igazgató büszkén hallgatta a férfi szavait, elégedettség töltötte el választása miatt. Nem lesz itt semmi gond – gondolta magában, s megkönnyebbülve lépett ki a szobából. Időközben Elizabeth dühe a tetőfokára hágott, mérgesen pattant fel az asztaltól, s úgy viharzott ki a szobából, mint egy forgószél. Most kell egy cigi – szögezte le magában, s az iskola hátsó udvara felé sietett, ahol a tanárok számára kijelölt dohányzó volt. Mérgesen pattogtatta az öngyújtóját, s már az első slukk cigaretta elhozta számára a megnyugvást.

– El sem tudom mondani, mennyire örülök, hogy mostantól együtt fogunk dolgozni – szólt Alexander a lány háta mögül, mire Elizabeth grimaszolni kezdett.

– Remélem, nem haragszol meg, ha azt mondom, hogy ezen az örömödön nem tudok osztozni veled – vetette oda válaszként.

– Elfogadom, hogy most ezt érzed – válaszolt a férfi. – Viszont abban is biztos vagyok, hogy ez nagyon rövid időn belül meg fog változni benned.

– Ha te mondod – mondta Elizabeth, miközben hanyagul megvonta a vállát. – Végülis, valahogy meg kell lennünk egymás mellett – tette hozzá.

– Ugyan, kedves Elizabeth! – mosolygott Alexander. – Mondd meg nekem, miket feltételezel te rólam?

– Igazából nem feltételezek semmit – válaszolt a nő hűvösen. – Illetve abban szinte biztos vagyok, hogy nehezen viseled az elutasítást – tette hozzá, hiszen már számtalanszor elutasította a férfit, aki még mindig nem adta fel.

– Én ezt inkább úgy mondanám, hogy mindig megkapom, amit akarok – mosolygott Alexander.

Téged is meg foglak kapni – tette hozzá gondolatban.

– Értelek – válaszolt Elizabeth szárazon, s már épp folytatta volna, amikor megszólalt a csengő. – Ne haragudj, de nekem most mennem kell – mondta, s a következő pillanatban már ott is hagyta a férfit.

Alexander hosszasan nézett a nő után, minduntalan azon gondolkozott, vajon mi az, ami ennyire vonzza benne.

***

Hűvös szél suhant a tájon, s a halászkunyhó náddal bevont teteje meg-meg remegett a lökéseitől. Luna idegesen járkált fel s alá, miközben férje az asztalnál ült, s csak néha, egy-egy pillanatra nézett fel korsójából.

– Nyughass asszony! – szólt erélyesebben, mikor megunta felesége járkálását. – Úgy csinálsz, mintha legalábbis a kivégzésedre készülnél.

– Ugyan! – csattant fel Luna mérgesen. – Te meg úgy csinálsz, mintha minden nap bejáratosak lennénk a királyi palotába.

– Nem olyan nagy dolog – csóválta a fejét Jacob értetlenül. – Csak letesszük a halat a konyhán, és már jövünk is.

– Legyen igazad! – hagyta rá Luna, s gyomra görcsbe rándult, ahogy eszébe jutott Edward, a herceg, aki szemrebbenés nélkül bármit megengedett magának.

– Eredj asszony, kösd össze a szákokat, és induljunk! – parancsolt rá Jacob, amikor már végképp nem tudta elviselni felesége aggodalmát.

Luna egy szó nélkül sálat kötött a fejére, majd kiment a kunyhóból.

– Hogy vinne el az ördög téged is a herceggel együtt! – dühöngött, miközben a halakat kötözte. – Utálom ezt a szagot – fintorgott.

– Indulunk – lépett mellé Jacob, a vállára dobta a szákot, s egy szó nélkül útnak eredt.

Luna sietős léptekkel követte férjét, s ahogy egyre messzebb kerültek a kunyhótól, a hideg szél a csontjáig hatolt, ajkai teljesen elkékültek, s egész testében reszketett a hidegtől.

– Mondd öreg, messze vagyunk még? – kérdezte férjét.

– Már nem annyira – vetette oda Jacob. – Ha ennyire fázol, talán jobb lenne egy kicsit jobban sietni – tette még hozzá, s egyre nagyobbakat lépkedett előre.

A nő úgy érezte, hogy egy kanál vízben meg tudná fojtani férjét, s menet közben újra és újra átkozta a napot, amikor apja úgy döntött, hozzá adja Jacobhoz.

Kisvártatva elértek a várfalhoz, ami a királyi palotát ölelte körbe. Luna csodálkozva nézett végig a falon, utoljára kislány korában járt erre, s a fal akkor óriásinak tűnt, most viszont csak a töredékét mutatta annak, ami a nő emlékeiben élt.

A várkapunál felfegyverezett katonák álltak egymás mellett vigyázban, s rögtön keresztbe tették a kezeikben lévő dárdákat, amikor a házaspár eléjük ért.

– No lám csak, a halász! – szólt oda az egyik a másiknak.

– Látom, meglepetést is hoztál a királynak! – szólt a másik, miközben fejével Luna felé biccentett.

– A feleségem – szólt Jacob szárazon.

– Persze, csak ugrattalak! – vigyorgott a katona, majd visszavette a dárdáját az útból, hogy be tudjanak menni az udvarba.

Luna kikerekedett szemekkel lépett be a kapun, kíváncsian nézett körbe, ám az elé tárult látvány sokkal rosszabb volt, mint amire számított. Fényűzés, pompa és csillogás járt az eszében, amikor a királyi palotára gondolt, ehelyett most mindenhonnan kosz és mocsok tekintett vissza rá. Undorító! – gondolta magában, mikor a várt szép, zöld gyep helyett kitaposott fűszálakat látott maga előtt.

Edward herceg az emeleten található lakosztálya ablakából nézte ahogy a nő lépked a kertben, s ahogy formás lába néha kikandikált a hosszú kabát alól, egyre jobban feltüzelte a férfi vágyát.

– Az enyém leszel, kedvesem! – suttogta maga elé, s gondolatban már látta is, ahogy a nőt a karjai közt tartja.

Luna mintha megérezte volna a férfi gondolatait, az ablak felé kapta tekintetét, majd hirtelen megtorpant, s csendben várta, hogy a jóval mögötte járó Jacob mellé érjen.

– Azt hittem, már sosem érsz ide öreg! – mondta morogva, miközben a férfi szúrós szemeibe nézett. – Nem is tudom, pontosan hová kell mennünk.

– Ott, az az ajtó! – szólt Jacob, miközben az ajtó irányába mutatott.

A hatalmas fa ajtó kopottas deszkáit alaposan megrágta már az idő vasfoga, az ember nem is gondolta volna, hogy mögötte szakácsok tüsténkednek, hogy finomabbnál finomabb ételt tegyenek a királyi család asztalára. Jacob szó nélkül lépett be a helységbe, majd a hallal teli szákot egyenesen az asztal közepére vetette válláról, s mivel éppen senki sem tartózkodott a helységben, türelmesen várt.

– Na, asszony! – szólt feleségéhez zsörtölődve. – Látod, milyen helyre hoztalak?

– Látom – válaszolt Luna bólintva, s fintorogva nézett végig a konyhán, ahol mindent kosz borított, amitől kifejezetten alkalmatlannak találta arra, hogy az ember jóízű ételeket készítsen. – Az biztos, hogy nem mindennapi látvány – folytatta.

Jacob elégedetten mosolygott, s az iróniának egyetlen apró részét sem hallotta ki felesége mondatából. Kisvártatva egy pocakos, vörös férfi lépett be az ajtón, kinek izzadtság cseppek folytak végig az arcán, s köténye bűzlött a vértől.

– Ideje volt már! – kiáltott fel, ahogy meglátta a nagy kupac halat az asztalon. – A király épp pisztrángot rendelt vacsorára – folytatta – Nem is tudom, mi lett volna velem, ha nem érsz ide!

– Mindig ideérek – mondta Jacob büszkén, egészen megrészegült a tudattól, hogy ha ő nem lenne, a király bizony nem tudna halat enni.

– Tessék, a jussod! – nyújtotta át a férfi a kezében lévő apró zsákot, miután alaposan megnézte, megszámolta és megszaglászta a halat. – Legközelebb egy hét múlva lesz szükségünk rád.

– Itt leszek – bólintott Jacob, miközben a zsebébe rejtette a pénzeszsákot. – Mehetünk – vetette oda a szavakat feleségének, miközben diadalittasan megfordult.

– Csak ne olyan hevesen! – lépett be egy asszony az ajtón, kinek ruhája rögtön elárulta, hogy a királyi család környezetében szolgálhat.

Jacob megtorpant, s Lunának is földbe gyökerezett a lába az asszony határozott szavai hallatán, s mind a ketten kérdően néztek vissza.

– Valami gond van a hallal? – kérdezte Jacob értetlenül.

– Nincs – válaszolt az asszony, miközben ránézet a halkupacra, s ahogy megérezte az illatát, fintorogni kezdett. – Edward herceg küldött. Új szobalányt keres a leendő felesége mellé, s szeretné megnézni, hogy a kedves felesége alkalmas-e.

– Ó, micsoda megtiszteltetés! – ujjongott a férfi, s már noszogatta is feleségét, hogy induljon hamar a herceghez.

– Hagyj már öreg! – mondta Luna mérgesen, esze ágában sem volt a herceg közelébe menni. – Ne haragudjon asszonyom, de úgy gondolom, hogy én semmi esetre sem lennék alkalmas szolgálónak.

– Ne legyen ilyen félénk! – szólt az asszony. – A herceg látni szeretné, kövessen.

Luna vonakodva indult el, mintha hatalmas beton tömbök lettek volna a lábaira kötve, próbált minél lassabban haladni a nő felé.

– Csak bátran, kedvesem! – mosolygott az asszony. – Higgye el, igazi megtiszteltetés, hogy a herceg magáért hivatott! – mondta. – Nagyon ritka az ilyen.

Luna válaszul mosolyt erőltetett magára, majd mivel nem talált semmi utat arra, hogy kihúzza magát a dolog alól, komótosan lépkedni kezdett a nő után. Csak tudnám, hogy fogok megszabadulni a herceg karmai közül – töprengett, s a férfi puszta gondolatára is undor kerítette hatalmába. Két, hosszú sor lépcső vezetett fel a herceg lakosztályába, s a nő szinte zavarba jött, ahogy a vörös szőnyegen lépkedett. Vajon, hogy lehet ez ilyen tiszta, ha ennyi ember jár fel és alá rajta? – tűnődött, s ahogy egyre közelebb ért a férfihez, görcsbe szorult a gyomra.

Az asszony végül megállt egy kétszárnyú fehér ajtó előtt, minek arany díszítéséhez hasonlót Luna még életében nem látott, még a kilincs is színaranyban pompázott, s a királyi címeren található oroszlán büszkén nézett le rájuk az ajtó tetejéről. A nő kopogott, majd pár másodperc múlva határozottan belépett az ajtón.

– Az asszony, akit kéretett, felség! – mondta nyájasan, miközben meghajolt.

– Mi tartott ennyi ideig? – kérdezte Edward, kinek arca rögtön elárulta, hogy milyen ideges. – Ne is válaszolj, elmehetsz – szögezte le.

– De felség! Az még sem illendő… – kezdett bele az asszony, ám nem ért a mondat végére.

– Hordd el magad! – szórt szikrákat a férfi. – Különben olyat teszek, amit nem fogsz megköszönni!

Az asszony félelemmel a szemében meghajolt, s olyan gyorsan távozott a szobából, amilyen gyorsan csak tudott. Szegény asszony! – gondolta magában, majd vállat vont, hisz nem tudott mit tenni. A herceg hosszú percekig hallgatott, de szemeit egy pillanatra sem vette le a nőről, amitől Luna félelme teljesen felkorbácsolódott, nagyon rossz érzése támadt.

– Akkor lássuk – szólt Edward, mire a nő kérdően nézett rá. – Vetkőzz.

– Nem gondolod komolyan, hogy... – kezdett válaszba Luna.

– Azt mondtam, hogy vetkőzz! – szólt a férfi erélyesebben.

– Nem – válaszolt a nő színlelt higgadtsággal.

– Nem? – kérdezett vissza Edward, s dühösen lépett a nő mellé, hogy lecibálja róla a kabátot. – Akkor majd segítek.

Olyan erővel ragadta meg a kabát ujját, hogy Luna hirtelen megszédült, s habár minden erejével ellenkezett, a férfinek sikerült lerángatnia róla. Kopottas ruhát viselt, amiből majdhogynem kibuggyantak a mellei, ami Edwardot örömmel töltötte el.

– Megmondtam, hogy az enyém leszel! – szólt a férfi, majd a nő szájára tapasztotta a kezét, miközben a nyakát csókolgatta.

Luna szakadatlanul próbált kiszabadulni a férfi karjának szorításából, ám az olyan erős volt, hogy nem sikerült neki. Már-már kezdte feladni, mikor a férfi a vágytól elgyengült, s a keze, mivel a nő száját befogta ellazult, nem is kellett több, Luna minden erejét összeszedte, s akkorát harapott a férfi kezébe, amekkorát csak tudott.

– Te ócska szajha! – kiáltott Edward a fájdalomtól, miközben saját kezét a kezében tartva hátra hőkölt.

Luna egy pillanat alatt magához ragadta kabátját, s kirohant a lakosztályból, majd egészen a konyha ajtajáig futott, ahol megigazította a haját, felöltözött, mielőtt belépett volna. Jacob türelmesen várta feleségét, abban bízva, hogy a herceg kegyben részesíti az asszonyt.

– Mehetünk, öreg! – szólt, mikor férjére nézett. – Én mondtam, hogy nem vagyok erre alkalmas – tette még hozzá, s további szavak nélkül kilépett a várudvarba.

***

Elizabeth erős undor érzettel ébredt, álma olyan valóságos volt, hogy újra és újra leperegtek előtte a történések. Odakint még sötét volt, a lány az órára nézett. Nagyon messze van még a hajnal – állapította meg, majd becsukta a szemét, hogy ismét álomba szenderüljön. Már pirkadt, mikor újabb álmából felriadva hirtelen felült az ágyon.

– Alexander! – kiáltotta, amikor ráeszmélt, hogy a férfi az álmában látott herceg.

– Ez hogy lehet? – kérdezte magától, miközben gondolatai száz felé cikáztak, sehogy sem tudta megérteni, hogy a férfi hogy tud szerepelni az álmaiba.

Különös – gondolta magában, majd a telefon csengeni kezdett, ami kirántotta gondolatai örvényéből.

– Halló! – vette fel a telefont, s hangjából értetlenség csengett ki.

– Szia hugi! – szólt James a telefon másik végén. – Mondd csak, minden rendben van? Kicsit furcsa a hangod.

– Rendben, persze – bólintott Elizabeth. – Különös álmom volt, aminek még most is a hatása alatt vagyok. Mi a helyzet? – kérdezte.

– Értelek már, tudok segíteni? – kérdezte James.

– Kedves vagy, de nem – szögezte le Elizabeth határozottan.

– Csak szólnod kell – nyugtázta James. – Azért hívtalak, mert szerettem volna, ha tőlem tudod meg a remek hírt – mondta.

– Mi történt? – kérdezte Elizabeth kíváncsian.

– Remélem, hogy nincs még programod szombat estére. Ha esetleg van, akkor muszáj lesz lemondanod – taglalta James. – Ugyanis édesanyánk volt olyan kedves, hogy szervezett nekünk egy dupla vakrandit.

– Hogy mi? – kérdezett vissza Elizabeth meglepődve.

– Igen, biztosíthatlak róla, hogy jól hallottad – nevetett James. – Valami ilyesmi reakció volt az enyém is, amikor először meghallottam.

– Szóval, eljutottunk odáig, hogy anyánk lett a felelős a szerelmi életünkért is? – kérdezte Elizabeth dühösen, nem szerette, ha beleszólnak a dolgaiba.

– Jól látod hugi! Erről van szó – mondta James. – Addig rágta vele a fülemet, míg végül belementem, de leszögeztem, hogy ez az első, és utolsó alkalom.

– Ne haragudj, de én nem szeretnék ebben részt venni. Elég nagylány vagyok már ahhoz, hogy el tudjam dönteni, mit akarok – válaszolt Elizabeth dacosan.

– Persze, ez kétségkívül így van – helyeselt James. – Arra gondoltam, ha más jó nem is sül ki belőle, legalább lesz egy közös programunk, amin jól szórakozhatunk.

– Ezt te jó szórakozásnak nevezed? – kérdezte Elizabeth. – Szerintem mi ketten is el tudunk menni vacsorázni, hogy jól érezzük magunkat.

– Ne már hugi! Kérlek, gyere el velem. Elég kínos lenne, ha egyedül mennék, még a végén én lennék a felesleges harmadik – nevetett James.

– Na, azt még megnézném! – kacagott Elizabeth, miközben elképzelte testvérét a gyertyatartó szerepében. – Na, jól van – mondta –, csak azért, hogy ne érezd magad kellemetlenül, veled tartok.

– Tudtam, hogy számíthatok rád! Köszönöm – válaszolt James.

– Na, és azt tudod, hogy melyik éttermet szemelte ki jó anyánk? – kérdezte Elizabeth.

– Vadvirág – válaszolt határozottan James.

– Remek, szóval még vágjam puccba is magam – zsörtölődött Elizabeth.

– Bármi lesz rajtad, biztos jól fogsz kinézni hugi! Akkor szombaton érted megyek, jó lesz így? – kérdezte James.

– Persze! – vágta rá Elizabeth.

– Megbeszéltük, este hétre ott vagyok – válaszolt James. – Addig is, ölellek! – búcsúzott, s bontotta a vonalat.

Elizabeth mérgesen meredt maga elé, nem értette, anyja miért avatkozik bele az életébe. Elhatározta, hogy felhívja, hogy elmondja neki a véleményét, ám miután ezerszer elismételte magában, a hívás elmaradt.

Az étterem, amit édesanyja kiszemelt a randevúra, igen elegáns hely volt, Elizabeth számtalanszor járt már ott, családi vacsorákon, amikor édesapja még élt. Már akkor sem szeretett kiöltözni, de anyja mindig ráerőltette az éppen aktuális ünneplő ruháját, mondván, hogy egy szép kislány nem öltözhet slamposan. Óh, hogy én mennyire gyűlölöm ezeket a rongyrázós helyeket! – mérgelődött, miközben törölközőbe csavarva a szekrényében kutatott.

– Most vajon mit vegyek fel, hogy mindenkinek megfeleljek? – kérdezte magától, majd hosszas keresgélés után a kezébe akadt egy kis fekete koktélruha, ami még sosem volt rajta, úgy érezte, hogy túl elegáns viselet, nem illik hozzá.

– Ez jó lesz! – mondta maga elé, s amint az órára pillantott sietősen csukta be a szekrény ajtaját.

– Hogy repül az idő! – mondta, s sietősen készülődni kezdett.

James pontban hét órakor kopogott a lakás ajtaján, s mivel a lány nem válaszolt, úgy döntött, bemegy.

– Minden rendben van, hugi? – kérdezte, miközben szemeivel a lányt kereste.

– James? – kiáltott fel Elizabeth riadtan. – Nem is hallottam, hogy bejöttél.

– Igen, ahogy azt sem, hogy kopogtam – nyugtázta James higgadtan. – Remélem, hogy nem ijesztettelek meg nagyon!

– Csak egy kicsit – válaszolt Elizabeth. – Már is kész vagyok, addig érezd magad otthon!

– Köszönöm. Remélem, tényleg mindjárt kész leszel, mert a végén még elkésünk – válaszolt a férfi, miközben leült Elizabeth kedvenc aranyszín foteljére.

– Ne idegesíts! – válaszolt Elizabeth. – Nem szeretem, ha siettetnek.

– Nem úgy értettem – mondta James. – Mondd csak, kíváncsi vagy erre a férfire?

– Igazából egyáltalán nem érdekel – szólt Elizabeth. – Ahogy anyánkat ismerem, nem lehet valami szórakoztató és jóképű sem – jelentette ki. – Miért kérdezed? Téged talán érdekel a lány, akit anyád szánt neked?

– Egy cseppet sem – nevetett James. – Egy apácaruhás, erényekkel teli aggszűz vénkisasszonyt látok magam előtt, ha rá gondolok.

– Ne viccelj! – kacagott Elizabeth. – Lehet, hogy ő lesz álmaid nője!

– Attól félek én is! – mondta James, majd egy pillanatra bele gondolt, mennyire megváltoztatná az életét, ha lenne mellette valaki, aki hozzávaló.

– Kész is vagyok – szólt Elizabeth, miközben belépett a szobába. – Ejha! Látom nagyon kicsípted magad, jól nézel ki. Jó leszek így?

– Tökéletes – mosolygott James. – Szerintem, kifejezetten túl jól nézel ki, hugi.

– Meg kell adni a módját, nem igaz? – kérdezte Elizabeth. – Nem szeretném, ha a végén visszajutna anyánk fülébe, hogy nem voltam normálisan felöltözve – nevetett. – Hallgathatnám hosszú évekig!

– Ebben bizony igazad van! – válaszolt James. – Indulhatunk?

– Máris! – válaszolt Elizabeth, miközben gyorsan belebújt a kabátjába, és magához vette a táskáját. – Kocsival jöttél?

– Igen, ma én vezetek – mondta James. – Hátha valami nagyobb adag alkoholra lesz szükséged, hogy átvészeld ezt az estét! – nevetett.

– Nagyon vicces! – bökte oldalba Elizabeth. – Csak nehogy a végén neked kelljen taxival hazamenned!

James megfontoltan vezetett, s habár így szombat este elég nagy volt a forgalom, rövid idő alatt eljutottak az étterembe.

– Honnan fogjuk tudni, hogy kiket kell keresnünk? – jutott Elizabeth eszébe, miközben James leparkolt.

– Smith névre foglaltak asztalt, így ezzel nem lesz probléma – válaszolt James.

Elizabeth hosszasan ismételgette magában ezt a nevet, tetszett neki a csengése. Milyen szokványos, tucat név ez, még is milyen jól hangzik – gondolta.

A Vadvirág egy klasszikus, reneszánsz étterem volt, mennyezetét mintázott fa berakás díszítette, s a kerek mennyezet közepén gyönyörű pipacs mosolygott, amiről a nevét kapta. Habár a korhű bútorzat nem volt a legkifinomultabb, a damaszt abrosztól kiindulva, még az utolsó villa is eleganciát tükrözött.

Elizabeth minden egyes alkalommal rácsodálkozott a díszítésre, ami az itt eltöltött számtalan alkalom alatt, valahogy mindig mást tükrözött. James szavak nélkül is tudta, hogy testvére mire gondol, ő is pontosan ugyan ezt érezte.

– Smith névre foglaltunk asztalt – mondta határozottan, mikor a pincér odalépett hozzájuk.

– Kérem, kövessenek! – válaszolt a férfi bólintva, s az asztalhoz vezette őket, ami körül négy szék állt üresen. – Önök érkeztek először – mondta, miközben kihúzta a széket, hogy Elizabeth leülhessen.

– Köszönöm! – szólt Elizabeth, miközben helyet foglalt.

– Hozhatok esetleg valamit inni, míg várakoznak? – kérdezte a pincér.

– Csak ásványvizet kérünk – válaszolt James, mire a pincér meghajolt, és tovább állt.

– Kicsit furcsa, hogy mi értünk ide előbb, nem gondolod? – kérdezte Elizabeth.

– Egy kicsit talán még korán van – mondta James, miközben az órájára nézett. – Gondolom, hamarosan megérkezik a végzetünk – folytatta gúnyosan, miközben fintor jelent meg az arcán.

Elizabeth hangosan felnevetett.

– Még jó, hogy az ajtóval szemben ültünk le – mondta. – Így rögtön látni fogjuk, mi vár ránk.

– Nem olyan biztos, hogy ez jó! – válaszolt James. – Gondold el, pár másodperc alatt kell eltüntetned az undort az arcodról, ha nem tetszik a pasi – nevetett.

A pincér mosolyogva lépett vissza az asztalhoz, majd mindkettőjük elé poharat tett, és felszolgálta az ásványvizet.

– Hozhatok még valamit? – kérdezte.

– Köszönjük, egyelőre nem – válaszolt James.

– Remélem, nem kell túl sokáig várnunk – mondta Elizabeth, miután a pincér otthagyta az asztalt. – Kezdek nagyon éhes lenni.

– Igen – bólogatott James. – Lehet, hogy kellett volna ennünk valamit, mielőtt ide jöttünk.

– Megállhattunk volna pizzázni – nevetett Elizabeth, miközben észrevette, hogy egy elég szimpatikus pár belép az ajtón.

A nő hosszú szőrme kabátot viselt, a férfin elegáns szövet kabát volt. Nem is rossz – gondolta magában, majd Jameshez fordult, hogy mondjon neki valamit, ám végül hallgatott. A pincér mosolyogva lépett oda a párhoz, s miután kiderítette, milyen névre foglaltak asztalt, egyenesen ahhoz az asztalhoz vezette őket, ahol Elizabethék ültek. James udvariasan felállt az asztaltól, amikor odaértek, Elizabeth meglepődve látta, hogy testvérének nagyon tetszik a látvány.

– James Thompson – mondta James határozottan, majd kezet nyújtott a férfi felé.

– William Smith – válaszolt mosolyogva a férfi. – Örülök, hogy megismerhetem.

– A húgom – mondta James, miközben Elizabeth felé nyújtotta a kezét.

– Elizabeth Thompson – mondta Elizabeth, miközben kezet nyújtott.

– Örvendek, kisasszony! – válaszolt a férfi, s mélyen Elizabeth szemébe nézett. Sosem láttam még ennyire vonzó teremtést – gondolta magában. – Engedjétek meg, hogy bemutassam a húgomat – mondta.

– Julie Smith – mutatkozott be a nő mosolyogva, s miután mind a kettejükkel kezet fogott, leültek az asztalhoz.

Elizabeth zavarában nem tudta, hogy mit tegyen. Legszívesebben szólt volna valamit, de ahogy épp belekezdett, le is beszélte magát róla. Még őt saját magát is meglepte, mennyire vonzódik a férfihez.

– Ez egy roppant furcsa helyzet – törte meg a csendet William. – Még sohasem voltam olyan randevún, amit édesanyám szervezett – mondta nevetve.

– Én is pont ezt érzem, bár szerintem nem tévedek, ha azt mondom, mindannyian ezt érezzük – válaszolt James.

– Nos – vette át a szót ismét William –, az az igazság, hogy nem vagyunk teljesen idegenek. Legalábbis úgy emlékszem, tavaly tavasszal, amikor egy iskolai rendezvényen vettem részt, te is ott voltál – mondta, miközben le sem vette szemeit Elizabeth-ről.

– Meglehet – bólintott Elizabeth. – Sok iskolai rendezvényen résztveszek, mivel tanár vagyok, s nagyon sajnálom, de nem emlékszem rá, hogy láttalak volna – mosolygott, s azon gondolkozott, hogy nem vette észre akkor a férfit.

Rád biztosan emlékeznék – tette hozzá gondolatban.

– Semmi gond – válaszolt William mosolyogva. – Nem is rajtam volt a hangsúly.

– Kedves James. Mi még biztos, hogy nem találkoztunk – vette át a szót Julie, miközben szikrázó mélykék szemeit a férfira emelte. – Megkérdezhetem, mivel foglalkozol?

– Tőzsdeügynök vagyok – válaszolt James mosolyogva. – Igazi ragadozó – tette hozzá, miközben szemeit egy pillanatra sem vette le a nő melleiről.

– Az jó lehet – mosolygott Julie kacéran. – Más téren is ragadozó vagy?

– Hogyne! – vágta rá James. – Ha akarok valamit, azt megkapom – mondta, s szemeit a nő tekintetébe szúrta.

– Azt hiszem, itt az ideje, hogy rendeljünk valami ételt – vette át a szót Elizabeth, nem szívesen hallgatta volna végig, ahogy testvére flörtöl a nővel.

– Ez egy remek ötlet – bólintott William, majd biccentett a pincérnek, aki rögtön megjelent. – Étlapot szeretnénk kérni – mondta.

– Máris hozom! – felelt a pincér, s szó szerint pár másodperc alatt vissza is ért.

James és Julie sült csirkecombokat rendeltek maguknak, amihez köretként steak burgonyát kértek. Elizabeth erős kisértést érzett rá, hogy valami szaftos ételt egyen, így a pacal pörköltre esett a választása.

– Tökéletes választás – mondta William elégedetten. – Én is ugyan ezt szeretném – tette hozzá, majd a pincér elsietett. – Kevés olyan nőt ismerek, aki ezt bevállalta volna.

– Ez vagyok én – vonta meg a vállát Elizabeth. – Akkor sem lennék előrébb, ha salátát rendeltem volna – jelentette ki. – Éhesebb viszont igen – mosolygott.

Az étel meglepően hamar az asztalra került, s a vacsora kellemesen telt mindaddig, míg Julie csirkecomb szopogatásának cuppogásának hangja át nem vette a szerepet. James-nek persze nagyon tetszett a látvány és a hangok is, egyértelműen vette a jelet, hogy a nő flörtöl vele. Elizabeth undorítónak és tiszteletlennek tartotta a dolgot, William pedig inkább elsüllyedt volna szégyenében.

– Desszertet? – kérdezte William mikor befejezte az evést.

– Nem, köszönöm – válaszolt Elizabeth. – Egy falatot sem tudnék már lenyomni a torkomon.

– Én valami másféle desszertre vágyom – vette át a szót Julie, majd James szemébe nézve végig nyalta az ajkait.

– Pincér! Szeretném a számlát kérni! – szólalt meg Willam hangosabban, szeretett volna minél előbb távozni, mielőtt húga még kellemetlenebb helyzetbe hozza.

Elizabeth-et kicsit megdöbbentette a nő viselkedése, mert ő sosem lett volna képes erre. Nem vagyunk egyformák – mondogatta magában, hogy elfogadja a helyzetet. A pincér sebesen az asztalhoz lépett, és letette a számlát William elé.

– A vendégeim voltatok – jelentette ki határozottan William, hátha így sikerül egy kicsit megjavítani a húga viselkedése által teremtett helyzetet.

– Köszönöm – válaszolt Elizabeth.

– Rendben, de legközelebb én fizetek – mondta James, nem akart a férfi adósa maradni.

– Mindenképp – válaszolt William magára erőltetett mosollyal.

Miután a számla rendezve lett, mindannyian egyszerre álltak fel az asztaltól, s valahogy úgy adódott, hogy kifele menet Elizabeth William mellé került.

– Szeretnék elnézést kérni a húgom viselkedése miatt – mondta a férfi. – Sajnálom, hogy nem volt alkalmunk többet beszélgetni.

– Igen, ezt én is sajnálom – válaszolt Elizabeth mosolyogva.

– Hazavigyelek hugi? – kérdezte James miközben melléjük lépett.

– Az nem lenne rossz – dörmögte Elizabeth, s legszívesebben nyakon vágta volna testvérét, mert megzavarta őket.

– William – nézett a férfire James –, örülök, hogy megismerhettelek – mondta, miközben kezet nyújtott.

– Én is örülök – válaszolt a férfi, miközben kezet fogott James-el.

– Remélem, lesz még alkalmunk beszélgetni – mondta Elizabethnek, és vele is kezet fogott.

– Én nem kevésbé – válaszolt Elizabeth mosolyogva. – Julie, örülök, hogy megismertelek – mondta, miközben a nőre nézett.

– Én is örülök – mosolygott rá Julie.

Elizabeth kezet fogott a nővel is, majd elindult az autó felé. Észre sem vette, hogy ahogy megfordult, William belerejtette a névjegykártyáját a táskájába. Csendben indultak útnak, s James érezte, hogy testvérének valami baja van.

– Minden rendben van hugi? – kérdezte.

– Igen is, meg nem – válaszolt Elizabeth. – Kicsit dühös vagyok, hogy Julie miatt nem tudtam jobban megismerni William-et.

– Ezek szerint jól láttam, hogy tetszik neked – válaszolt James.

– Érdekesnek találom – felelt Elizabeth, majd elterelte magáról a szót. – Én is úgy láttam, Julie nagyon tetszik neked.

– Igen, ezt jól láttad – mosolygott James kacéran. – Éppen ezért találkozom vele, miután hazavittelek.

– Ez komoly? – kérdezett vissza Elizabeth meglepődve. – Nem gondolod, hogy kicsit elsieted a dolgot?

– Nyugi hugi, nem feleséget keresek – válaszolt James.

Elizabeth nem válaszolt, csak némán hallgatta testvére szavait. Végülis, ha ezt akarják – mondta magában lemondóan. Még most sem sikerült megszoknia, hogy ez a világ ilyen.

A lakásban uralkodó csend most valahogy nagyon zavarta Elizabeth-et, habár máskor szereti, most még sem tudta elviselni. Lágy dallamú zenét keresett, s ahogy a zongora billentyűinek hangját hallgatta, Williamre gondolt, s a férfi gondolata mély álomba repítette.

***

– Megállni! – kiáltott egy erős férfihang Luna háta mögül, mire a nő egész testében összerezzent, majd megtorpant, s hátranézett.

A királyi címer díszelgett a katona páncélján, ami egyrészt megnyugtatta, másrészt felidegesítette a nőt. Lehet, hogy ez rosszat jelent – gondolta.

– Mi van a zsákodba asszony? – kérdezte a férfi fölényes tekintettel.

– Gyógynövények – mondta Luna unottan. – A vajákos asszonytól jövök.

– Úgy – bólintott a férfi. – Na, és mihez kezdesz velük? – kérdezte.

– Teát főzök otthon az öregnek – mondta Luna. – Annyit van kint a tavon, mindig folyik az orra.

A katona nem szólt egy szót sem, az arca jól kivehetően tükrözte, hogy gondolkodik. Kételyei támadtak a nő szavaival kapcsolatban, ám mivel Jacobot és feleségét mindenki ismerte, végül elhessegette a gondolatot, majd intett.

– Eredj a dolgodra asszony – mondta határozottan, majd tovább vágtatott.

Luna megkönnyebbülve folytatta útját, tényleg a vajákos asszonytól igyekezett hazafelé, a zsákjában több olyan gyógynövény is volt, amivel az ügyes kezű ember rontást tudott tenni valakire. Persze, eszébe sem jutott a saját férjét megmérgezni, nem volt rá oka. Habár nem szerették egymást, szépen, nyugalomban eléldegéltek egymás mellett. Edward herceg már teljesen más fogalom volt a szemében. Legszívesebben egy kanál vízben meg tudta volna folytani.

– Fogsz te még könyörögni, amikor megérzed a tea ízét a szádba – mondta maga elé, amikor a férfi újra az eszébe jutott.

– Megjöttem öreg – szólt, mikor belépett a kunyhó ajtaján. – Te hogyhogy nem a jégen vagy? – kérdezte meglepődve.

– Egy kicsit meghűltem – válaszolt Jacob. – Pihenőt tartok.

– Na várj csak! Máris főzök neked egy teát – mondta Luna, és a zsákjába nyúlt.

– Jól van asszony, köszönöm – szólt Jacob, őszintén hálás volt feleségének, hogy gondoskodik róla. – Nem is kell ennél több – gondolta elégedetten.

Luna hosszasan töprengett, hogyan tudna a herceg közelébe férkőzni, gondolataiba merülve, szinte, mint egy gép tette oda a vizet forralni, hogy gyógynövény főzetet készítsen férjének. Esetleg, ha nem javul az állapota, nekem kell elvinnem a halat a palotába – morfondírozott.

– Mikor kell halat vinned a palotába? – kérdezte Jacobtól.

– Holnap – szögezte le a férfi.

– Óh! Akkor bizony nagyon erős gyógyító teát kell készítenem neked! – válaszolt Luna színlelt aggódással.

– A pisztrángokat már kifogtam – jelentette ki Jacob, meglepetten nyugtázta felesége aggodalmát. – Már csak el kell vinni.

– Az sem kis feladat – mondta Luna, s gondolatban már ott járt, hogy holnap elindul a hallal a palotába, csak azt nem tudta még, hogyan csempéssze be a herceghez a gyógynövényeket.

Mondtam én, hogy megfizetsz! – tette hozzá gondolatban, majd visszafordult a vízhez. A gyógyfőzet lassacskán elkészült, Luna ügyelt arra, hogy semmiből se tegyen bele túl sokat. Habár mindenből tett bele, mert szerette volna, ha a férje meggyógyul, azért igyekezett kicsit kevesebbet tenni, mert mindenképp el akart jutni a palotába.

– Tessék öreg! – tette le férje elé a főzetet. – Idd meg ezt, aztán pihenj.

Másnap reggel Luna ló patkóinak dobogására ébredt, s rettegve ugrott ki az ágyból. Jacobot teljesen levette a lábáról a meghűlés, így a nőnek még óvatosabbnak kellett lennie, bármilyen helyzet is adódik, muszáj lesz megvédenie magát. Villámgyors mozdulatokkal bújt bele ruháiba, s a kunyhó oldalfalának takarásában megbújva nézett ki az ablakon. Kisvártatva megpillantott egy férfialakot, aki fel s alá járkált a kunyhó mellett, s habár csak hátulról látta, szíve egyre hevesebben kezdett verni. Hunter! – gondolta, majd széles mosoly jelent meg az arcán. Halkan kilopózott a kunyhóból, egy ideig csak nézte a férfit, majd végül szólt.

– Micsoda kellemes meglepetés! – mondta. – Nem is gondoltam, hogy újra megjelenik erre felé.

– Jó reggelt! – fordult meg Hunter a hang hallatán, sehogy sem tudta leplezni a mosolyt, ami megjelent az arcán. – Remélem, nem ébresztettem fel – mondta, majd tétovázott.

Luna olyan hatással volt rá legutóbb, hogy nem tudta kiverni a fejéből.

– Hogy van a férje? – kérdezte, miközben szívébe keserűség költözött.

– Köszönöm kérdését. Meghűlt – mondta Luna szárazon, azt remélte, a férfi talán miatta jött vissza, csalódást érzett férje neve hallatán.

– Kérem, bocsássa meg nekem, hogy jelen körülmények között nem hívom be.

– Luna! – törte meg a beszélgetést Jacob, aki a kunyhóból kiabálva kereste feleségét.

– Itt vagyok! – sietett a kunyhó ajtajába Luna. – Rosszul vagy? – kérdezte.

– Hunter hangját hallottam – mondta Jacob tárgyilagosan. – Képzelődtem? – kérdezte.

– Nem – rázta meg a fejét Luna. – Az imént érkezett, hozzád jött.

– Engedd be – parancsolt rá Jacob.

– Jó reggelt! – lépett be Hunter az ajtón, aki minden szót hallott odakint. – Gondoltam, bejövök, ha úgy is beszélni akar velem. A felesége épp az előbb mesélte, hogy nincs jól. Segíthetek valamiben?

– Ami azt illeti, igen – bólogatott Jacob köhögve. – Ma fontos szállítmányt kellene eljuttatnom a palotába – szögezte le.

– Ahogy látom barátom, ez most nem fog menni – válaszolt Hunter.

– Nem – mondta Jacob dühösen. – Ha már épp erre jártál, megkérnélek, hogy vidd el, ha nem túl nagy kitérő neked.

– Bízd csak rám! – legyintett Hunter. – Szívesen elviszem.

– Köszönöm – bólintott Jacob. – Majd az asszony elkísér.

Luna felvont szemöldökkel nézett férjére. Persze, érthető volt számára, hogy annyira még sem bízik Hunterbe, hogy csak úgy odaadja neki a halat. Mi van, ha nem viszi el a palotába? Nem szerette volna kivívni a királyi család haragját.

– Rendben van – vetette oda férjének. – Szerintem jobb, ha minél hamarabb elindulunk – mondta határozottan. – Tehetek még valamit érted, öreg? – kérdezte.

– Csak tedd a teát a kezem ügyébe – mondta Jacob, majd behunyta a szemét, s a következő pillanatban már el is aludt.

Luna izgatottan lépett ki a kunyhó ajtaján, nem is érhette volna nagyobb boldogság, minthogy ezt a kis időt kettesbe töltheti a férfival.

– Indulhatunk? – kérdezte.

– Persze – válaszolt Hunter, akinek épp az a gondolat járt a fejében, mint Lunának. – Ezeket mind elvisszük? – kérdezte, miközben a szákokra mutatott.

– Igen – bólintott Luna. – Segítsek?

– Ne butáskodjon – nézett rá rosszallóan Hunter. – Megbirkózom vele egyedül is.

– Lóháton akar menni? – kérdezte Luna, habár ő szívesebben sétált volna a férfival, sajnálta, hogy ezt a nehéz terhet a vállán akarja cipelni.

– Szívesebben sétálnék – válaszolt Hunter, miközben egy halvány mosoly jelent meg az arcán.

– Rendben – bólintott Luna, majd csendesen várta, hogy a férfi elhelyezze a szákokat a vállain, és elinduljanak.

Percekig sétáltak egymás mellett némán, miközben mind a ketten azt fontolgatták, hogy elmondják a másiknak, milyen érzések kialakulását érzik magukban.

– Megkérdezhetem, mi járatban van erre? – törte meg a csendet Luna. – Vagy a férjemet akarta látni?

– Csak átutazóban vagyok – mosolygott Hunter. – Gondoltam, ha úgy is erre jövök, megnézem magukat is.

– Ez igazán kedves öntől – bólogatott Luna. – Sajnálom, hogy épp ilyen állapotban találta az öreget. Így még beszélni sem tudott vele.

Hunter gondolataiba merülve meredt maga elé, mintha nem is hallotta volna Luna szavait, egyetlen szót sem szólt.

– Régóta élnek együtt? – kérdezte, szeretett volna minél többet megtudni a lányról.

– Már tíz éve – felelt Luna keserűen, úgy érezte, elvesztegeti az egész életét a férjére.

– Tíz éve? – kérdezett vissza Hunter meglepődve. – Akkor maga igen fiatalon ment férjhez – szögezte le.

– Ebben igaza van – mondta Luna. – Szerintem nagyon korai volt, de nem az enyém volt a döntés.

– Értem – bólogatott Hunter. – Egy lánynak sokszor nagy fájdalom, ha az apja olyan férjet választ neki, aki nem a legmegfelelőbb. Megkérdezhetem, hány év van önök között?

– Rengeteg – mosolygott Luna. – Közel harminc év a korkülönbség – tette hozzá.

– Az tényleg nagyon sok – válaszolt Hunter, miközben folyamatosan az járt a fejében, hogy mennyire szeretne Jacob helyében lenni.

– Magának van felesége? – tette fel a kérdést Luna tétován, maga sem értette miért, de bízott benne, hogy a férfi nem nős.

– Nincs – mondta Hunter. – Nem hiszek a hagyományos házasságban – magyarázta. – Jobban szeretnék érzések alapján házasodni. Így egyedül vagyok, és mivel tartom magam a döntésemhez, szerintem egyedül is maradok – jelentette ki, de nem azért, mert nem találna maga mellé feleséget, hanem azért, mert Luna férjnél volt.

– Az ember életében előbb-utóbb megjelenik a kiválasztottja – vigasztalta Luna, gondolatban már most meg tudta volna fojtani azt a nőt egy kanál vízben.

– Ha maga mondja – zárta rövidre a beszélgetést Hunter.

Szíve hevesen dobogott, és pillanatról-pillanatra mindig hevesebb lett, amikor lopva Lunára pillantott. Csendben lépkedtek tovább egymás mellett, mind a ketten belemerültek gondolataikba. Luna fejében Hunter, Hunterében pedig Luna járt szüntelen, de valahogy egyikük sem merte kimondani legféltettebb titkát.

– Nahát asszony! – mosolygott a várkapuban a katona. – Tán csak nem lecserélted az öreged? – kérdezte.

– Ne bolondozz! – legyintett Luna. – Meghűlt, és a kedves barátja segített elhozni a halat. Bemehetünk? – kérdezte.

– Persze! – válaszolt a katona. – Tudod, hogy csak viccelődök – mondta, majd elállt az útból, hogy beléphessenek a várudvarba.

Luna komótosan lépkedett, s ahogy egyre beljebb ért, úgy erősödött benne az érzés, hogy elfelejtett valamit, de sehogy sem tudott rájönni mi volt az, míg meg nem látta Edward herceget a szobája ablakában. Óh! Otthon hagytam a növényeket! – döbbent rá mérgesen.

– Valami baj van? – kérdezte Hunter, ahogy meglátta Luna arckifejezését.

– Nem, dehogy! – válaszolt Luna. – Csak elgondolkoztam – tette hozzá. – Ott, az az ajtó, oda megyünk – mutatta.

– Rendben – válaszolt Hunter, s elnyújtott léptekkel lépdelt az ajtó irányába.

Luna sietős léptekkel előre ment, hogy kinyissa a férfi előtt az ajtót, majd miután az bement rajta, ő is belépett. A szakács épp ott tüsténkedett, s meglepve nézett végig Hunteren.

– Jó napot! – szólt Luna. – A férjem meghűlt, meghoztuk a halat – mondta, s mondatával rögtön mindent meg is magyarázott.

– Értem én – válaszolt a szakács. – Máris megnézem – mondta, s tüstént a halkupachoz lépett, amiket egytől-egyig igen gondosan megvizsgált. – Jól van asszony, hozom a jussod – mondta, s kilépett a helységből.

Luna idegesen járt fel s alá a helyiségben, mérges volt magára, hogy otthon hagyta a füveket, másrészt semmiképp sem szeretett volna Edward herceggel egy pillanatra sem találkozni, s valahogy úgy tűnt, a szakács csak hosszú órák után tért vissza. Eközben Hunter folyamatosan figyelte a nőt, észrevehetetlenül, s egyre csak azon gondolkozott, vajon mitől lehet ennyire dühös, na meg persze azon is, hogy a düh milyen különleges ragyogást kölcsönöz Luna szemeinek.

– Itt vagyok – lépett vissza a szakács. – Tessék, ezt vidd el az uradnak, és mondd meg neki, hogy jövő héten pont ilyenkor várom.

– Köszönöm, uram! – bólintott Luna, majd biccentett s kilépett az udvarra.

Hunter szótlanul követte, nem tetszett, ahogy ez a férfi bánt vele, legszívesebben letérdeltetve kényszerítette volna rá, hogy kérjen bocsánatot.

Luna nem volt valami beszédes. Gondolataiban folyton azt rebesgette magának, hogy Hunter és közte bizonyára semmi sem lehet, és nem értette, miért nem képes ezt saját szíve elfogadni, miért jár egyre vadabb ritmusra, mikor bármilyen kapcsolat esélytelen kettőjük között, hiszen neki férje van.

– Nagyon becsülendő dolog, amit most tett – szólalt meg végül Luna hosszas elmélkedés után. – Nem mindenki szánt volna arra időt, hogy segítsen nekünk – mondta. – Nagyon hálás vagyok.

– Ugyan – legyintett Hunter, s heves kézmozdulata közepette ujjai hegyeivel véletlenül végig simította Luna karját, amitől rögtön zavarba is jött. – Elnézést – mondta.

– Nem tesz semmit – válaszolt Luna, miközben tekintetét a földre szegezte, nem akarta, hogy a férfi lássa, hogy elpirult az érintésétől.

Hunter úgy érezte, nem bírja tovább magában tartani érzéseit, és most képes mindent elmondani, amit Luna iránt érzett, ám mielőtt megszólalt volna, Luna szavai kijózanították.

– Még egyszer köszönöm a segítséget – mondta Luna magát ismételve, Hunter a gondolatai örvényében észre sem vette, hogy a halászkunyhó előtt állnak.

– Nagyon szívesen – mondta csalódottan, nem akart még útnak indulni. – Ébren van a férje? – kérdezte, hogy időt nyerjen.

– Megnézem – válaszolt Luna mosolyogva, majd halkan kinyitotta a kunyhó ajtaját, belépett rajta, és fürkészni kezdte férjét.

Jacob hangosan szuszogva aludt, így visszalépett a kunyhó elé, majd így szólt.

– Sajnálom, de alszik.

Hunter hosszú pillanatokig állt csendben, miközben mélyen Luna szemébe nézett, s a nő is elveszett Hunter sötétbarna szemeiben. Hunter erős vágyat érzett rá, hogy megcsókolja, de mivel nem tudta, milyen hatást váltana ki vele, sokáig tétovázott, majd miután minden erejét összeszedte, gyorsan körbe nézett, magához vonta Lunát, s csókot lehelt az ajkára.

Lunát nagyon meglepte a férfi közeledése, de nem tudott megálljt parancsolni magának, viszonozni akarta Hunter csókjait, és viszonozta is őket. Kisvártatva Hunter összerezzent. Mit művelek? – kérdezte magától, majd elengedte Lunát.

– Ég önnel! – szólt, majd felpattant a lovára, s elvágtatott.

Luna megrészegülve álldogált még egy jó darabig a kunyhó bejárata előtt, soha nem érezte még azt, amit most érzett. Habár nem értem, miért hagyott itt ilyen hirtelen – mondta magában, majd hallotta, ahogy Jacob ébredezik, s belépett a kunyhó ajtaján.

***

Elizabeth szeretettel a szívében ébredt, habár álmának tulajdonította az érzést, gondolatai minduntalan William körül forogtak, jó pár nap eltelt már a vacsora óta, még sem tudta kiverni a férfit a fejéből. Milyen jó lenne újra látni – gondolta magában, s mérgesen húzta össze a szemöldökét, mikor eszébe jutott, hogy még a telefonszámát sem tudja. Talán James tudna ebben segíteni nekem – elmélkedett, de valahogy nem akarta belevonni testvérét, mert tudta, hogy kérdések milliói kereszttüzébe keveredne.

– A fene vinné el az egészet! – mondta maga elé dühösen, majd ismét William jutott eszébe, s szája egycsapásra mosolyra húzódott. Vajon milyen rendezvényen látott? – hasított belé a kérdés, de nem tudta felidézni.

– Majd az iskolába utána járok – mondta végül ismét maga elé, végülis minden rendezvény dokumentációja elérhető.

– Hihetetlen, hogy még addig sem jutottunk el, hogy megkérdezzem, mivel foglalkozik – morgott, miközben a tükörben nézte magát. – Hogy lehetek ekkora balfék? – kérdezte, miközben összevonta a szemöldökeit.

Mire elkészült, a saját magával szemben érzett dühe várakozásokkal teli izgalommá változott, szinte rohant, hogy minél előbb beérjen munkahelyére. Annyira sietett, és gondolatai olyan mértékben William körül jártak, hogy figyelmetlenségében még az autót is majdnem összetörte, csak a szerencsén múlt, hogy nem történt meg.

Az iskolába érve rögtön az irattár felé vette az irányt, s amint odaért, olyan erővel nyomta le a kilincset, hogy szinte leszakadt, ám az ajtó töretlenül zárva maradt. Nem értette, majd maga elé nézett, s az ajtó üvegén a következő írást tartalmazó papírral találta szemben magát: „Átalakítás miatt zárva.” Ez az én formám! – mérgelődött, majd dühösen sarkon fordult, s távozott.

Alexander egy pár méterről figyelte a nő minden egyes mozdulatát, nagyon kíváncsi volt, vajon milyen iratra van szüksége, hogy ilyen dühös lett. Ki kell derítenem, mit szeretne – mondta magában, majd Elizabeth után indult, s pár perc alatt utolérte.

– Szép reggelt, kollegina! – köszönt, s a kacér mosoly egyre jobban kikerekedett ajkain, ahogy Elizabethet fürkészte.

– Jó reggelt neked is! – válaszolt Elizabeth szárazon. – Már csak te hiányoztál – gondolta.

– Látom, kicsit dühös vagy ma reggel – szögezte le Alexander. – Tudok valamiben segíteni neked? – kérdezte.

– Nem, köszönöm – válaszolt Elizabeth hűvösen. – Csak egy kis magánéleti gubanc, ami feldühített. Semmi érdemleges.

– És úgy gondoltad, az irattár ajtaján töltöd ki a dühödet? – kérdezte Alexander, mire Elizabeth forgatni kezdte a szemeit.

– Te követsz engem? – kérdezte. – Csak szerettem volna bejutni, hogy megnézzek valamit – jelentette ki. – Talán ez már önmagában bűntény? – kérdezte.

– Nem, dehogy! – válaszolt Alexander színlelt sértettséggel, ám belül jól mulatott a nő dühén. – Gondoltam, együtt talán biztos fel tudnánk oldani a benned lévő feszültséget.

– Ott még nem tartunk, hogy én veled akarjam kiadni a feszültségem! – válaszolt Elizabeth undorral, majd mély levegőt vett, s folytatta. – Köszönöm szépen, kedves tőled, de nem tudsz segíteni. Ha nem haragszol, most mennék – mondta, s mint aki menekül, úgy rohant az osztályterme felé.

Az idő lassan vánszorgott, Elizabeth minden óráján dolgozatot íratott, így volt egy kis ideje gondolkodni. Majd megkérdezem Clarát, ő minden ilyesmire szokott emlékezni – jutott eszébe, s örömmel nyugtázta, hogy 5 percen belül ebédszünetük lesz.

– Ebédelhetnénk együtt? – kérdezte, amikor Clara mellé lépett, mivel jó viszonyt ápoltak egymással, máskor is szoktak együtt ebédelni, így nem volt semmi különös Elizabeth közeledésében.

– Persze – mosolygott Clara. – Azt az asztalt néztem ki magamnak – mutatta. – Megfelel?

– Tökéletes! – válaszolt Elizabeth. – Nem, mintha egyik vagy másik máshogy nézne ki – nevetett.

– Mindennek meg kell adni a módját – válaszolt Clara mosolyogva.

– Mi újság veled? – kérdezte Elizabeth, amikor végre leültek, s nyugodtan egymásra tudtak figyelni.

– Köszönöm, minden rendben – válaszolt Clara. – Vagy úgy is mondhatnám, hogy minden változatlan – mondta. – A gyerekek rosszalkodnak, a férjemmel neveljük őket, ámbár úgy tűnik, sokszor vesztésre állunk – nevetett.

– A fiúk igazi kis csínytevők! – mosolygott Elizabeth, ahogy visszagondolt kolléganője gyerekeire. – Egyébként én azt gondolom, hogy a gyerekkorból nem hiányozhat egyetlen jól kitervelt, vagy éppen spontán csínytevés sem – mondta.

– Ebben teljes mértékben igazad van – bólogatott Clara, s mind a ketten nevettek. – Mit gondolsz az új kollégánkról? – kérdezte, miközben Alexander megjelent az ebédlő ajtajában.

– Egyelőre nem ismerem annyira, hogy bármit is gondoljak – mondta Elizabeth tárgyilagosan. – Ha igazán őszinte akarok lenni, van valami, ami taszít benne – folytatta, bár ahogy kimondta, meg is bánta szavait. – Neked mi a véleményed? – kérdezte.

– Valahogy nekem sem szimpatikus – kezdett bele Clara elgondolkodva. – Az első benyomás fontos, ez pedig az ő esetében nálam nem volt túl jó. Viszont, folyamatosan rólad kérdezget. Azt gondoltam, ismeritek egymást valahonnan.

– Futólag – bólogatott Elizabeth. – Egyszer találkoztam vele a bátyám egy elvetemült buliján – nevetett. – Nem ismerkedtünk, nem történt semmi, igazából csak mind a ketten ott voltunk – taglalta. – Azóta, ha az utcán összefutottunk, mindig rám nyomult – mondta. – Gondolhatod, milyen öröm nekem, hogy itt van – nevetett.

– Értem már! – bólintott Clara. – Ezek szerint ő azóta sem tudott kiverni a fejéből. Van, aki sosem adja fel.

– Pedig megtehetné – nevetett Elizabeth. – Gondolkoztál már rajta, hogy milyen rendezvénnyel lephetnénk meg tavasszal a gyerekeket? – kérdezte hirtelen témát váltva.

– Nem – rázta meg a fejét Clara. – Tudom, már ideje lenne gondolkodni rajta, mert meg is kell szervezni, de nincs ötletem – taglalta. – Abban bízok, hogy valakinek lesz valami jó ötlete – nevetett. – Miért kérdezed?

– Csak mert a tavalyi olyan jól sikerült, hogy nem tudom, mivel lehetne felül múlni – mondta Elizabeth füllentve, hisz arra sem emlékezett, milyen rendezvény volt.

– Igen, a gyerekeket az állatokkal nagyon egyszerű elkápráztatni – mondta Clara. – Mindegyikük szerei a kutyákat.

– Igen, igazad van – mondta Elizabeth.

Kutyákat? – kérdezte magában, majd hirtelen derengeni kezdett neki a tavalyi rendezvény.

– Talán, idén is sikerül valami hasonlóan jót szerveznünk, ami persze fejleszti a tudásukat is – folytatta.

– Muszáj lesz olyat találnunk – nevetett Clara. – Mindenesetre az olyan hatásos volt, hogy az osztályomból többen is állatorvosok akarnak lenni. Habár, ez még változhat, hiszen gyerekek.