Ruby Dixon

Ice Planet Barbarians

ULPIUS BARÁTI KÖR

BUDAPEST

A mű eredeti címe: Ice Planet Barbarians

Fordította: Lévai Márta

Copyright © 2015, 2021 by Ruby Dixon

Hungarian Translation © Lévai Márta, 2023

Hungarian edition © Művelt Nép Könyvkiadó, 2023

ISBN 9789635801947

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

Azoknak az olvasóknak, akik először veszik kezükbe a kötetet, és azoknak is, akik több mint öt éve elkezdtek beszélgetni a barátaikkal a kék földönkívüliekről szóló történetekről.

Köszönöm! ❤

ELSŐ RÉSZ

Georgie

Egészen tegnapig eszembe sem jutott volna, hogy higgyek a földönkívüliekben. Nekem, Georgie Carruthersnek? Soha! Na persze messze, távol az univerzumban tényleg bármi előfordulhat, de ha valaki azt mondta volna nekem, hogy apró, zöld emberkék csészealjszerű járművekkel röpködnek a Föld körül, csak arra várva, hogy embereket rabolhassanak el… hát kinevetem, és azt mondtam volna: Ugyan már, hülyeség!

Ám ez tegnap volt.

Hogy mi a helyzet ma? Az bizony már más történet.

Azt hiszem, az egész tegnap este kezdődött. Összességében elég szokványosan alakult a nap vége. Hazaértem a hosszú munkanap után, amit a bank autós ügyfélablakában gürizve töltöttem el, megmikróztam valami gyorsfagyasztott kaját, a Lean Cuisine csodás termékét, a tévé előtt megettem, és elszunyókáltam a kanapén, mielőtt elbotorkáltam volna az ágyamig. Nem épp látványosan nagyvilági élet, de le lehet nyugodni. Tegnap kedd volt, és a kedd számomra mindig meló, semmi bulizás. Az ágyamba zuhanva elaludtam, és attól kezdve, hát basszus, elég furán alakultak a dolgok!

Zűrzavaros álmok gyötörtek, de nem azokkal a megszokott fordulatokkal voltak megpakolva, hogy kiesne
a metszőfogam, vagy hirtelen ott találom magamat anyaszült meztelenül az egész osztály szeme láttára. Ezek az álmok ezeknél sokkal baljósabbak voltak. Veszteség és elhagyatottság sugárzott belőlük. Fájdalomról és rideg, csupa fehér szobákról szóltak. Arról, hogy egy alagútban sétálva egyszer csak megpillantom a szemből közeledő vonatot. Álmomban felemeltem a kezemet, úgy próbáltam megvédeni magamat a fénytől.

Ami nem igaz, mert amikor fel akartam emelni, képtelen voltam rá.

Ez ébresztett fel. Belehunyorogtam a kis fénypöttybe, ami valahonnan a szemembe világított. Valaki…
a szemembe világít? Pislogtam, igyekeztem fókuszálni, és egyszer csak rádöbbentem, hogy ez egyáltalán nem álom. És nem is otthon vagyok. Hanem egy… számomra teljesen ismeretlen helyen.

Aztán halk kattanás után eltűnt a fény, és valahonnét egy madár csiripelését hallottam. Újra pislogtam, a szemem kezdett hozzászokni a derengéshez, és láttam, hogy mindenféle… izék vesznek körbe. Hosszú, fekete kocsányon lógó szemű izék, akiknek nagy feje van, és vézna, sápadt karjuk. Kicsi, zöld emberkék.

Felvisítottam. Ami azt illeti, úgy visítottam, mint akit gyilkolnak. Segítség, gyilkosok!

Az egyik földönkívüli félrebillentett fejjel nézett rám, és ekkor ismét hallottam a csicsergésszerű hangot, pedig a szája meg sem mozdult. Valami forró, száraz dolog tapadt a számra, majdnem megfulladtam tőle, és valamilyen határozottan veszélyesnek ható szag töltötte be az orromat. Ó, hogy a francba… most akkor meghalok, vagy mi? Őrjöngve erőltettem az állkapcsomat, és levegőhöz próbáltam jutni, még ha a világ lassan el is sötétült körülöttem.

Ahogy újra elaludtam, a munkámról álmodtam. Mindig arról szoktam, ha feszült vagyok. Szakadatlanul dühös banki ügyfelek kiabáltak velem, húszdolláros kötegeket próbáltam kibontani, amelyek egyszerűen nem akartak engedelmeskedni. Igyekeztem kiszámolni a visszajárót, de folyton elterelődött közben a figyelmem. Általában a munkával kapcsolatos álmaim a legszörnyűbbek, de ez alkalommal az ismerős munkahelyi képek a megváltást jelentették számomra. Sehol egy vonat. Sehol egy földönkívüli. Csak banki tranzakciók. Azokkal meg tudok birkózni.

És így kerültem… nos, ide.

Most éber vagyok. Teljesen éber, de továbbra sincsenek elképzeléseim sem, hol lehetek. A szemem kinyílt, körbenézek. A szag alapján akár egy szennyvízcsatorna is lehet a hely. A hátam mögött falat érzek, a testem szinte fáj a nyugtalanságtól. Az agyam ködös és lassan dolgozik, mintha valójában nem ébredtem volna fel még. A végtagjaim súlyosak. Bedrogoztak, jövök rá. Valaki drogot adott be nekem.

Nem, nem valaki. Valami!

A lélegzetvételem felgyorsul, amikor a sötét szemű földönkívüliek képe újra felmerül az elmémben. Körbekémlelek, keresgélem őket. De bármi is ez a hely, egyedül vagyok.

Hála Istennek!

A félhomályban hunyorogva próbálom kivenni a környezetem részleteit. Egy nagy, félhomályos helyiségben vagyok. A nagyjából hat méterrel felettem lévő mennyezeten futó vékony csövekből halvány, narancsos fény szivárog. A falak maguk feketék, és ahogy körülnézek, akár azt is hihetném, hogy egy nagy raktárépületben vagyok, egy fura sci-fi szereplőjeként. A velem szemben lévő fal mentén hat nagy, körülbelül kétméteres, álló helyzetű fémhengert számolok meg, amelyek úgy sorakoznak egymás mellett, mint az öltözőszekrények.
A csövek oldalán narancsszín és zöld fények futnak fel és alá, különféle cikkcakkos vonalakat és pontokat rajzolva ki, mintha idegen lények által használt írásjelek volnának. A távolabbi falban egy hosszúkás, ovális ajtó nyílik.
De nem tudok eljutni odáig, mert fémrács választ el tőle.

Rettenetes szag terjeng. Igazából nem is egyetlen szag, hanem többféle bűz elegye. Mintha vizeletből, ürülékből, hányásból és izzadságból álló koktélt szagolnék, öklendezek tőle. Igyekszem eltakarni a számat a kezemmel, de a karom túl lassan reagál, épp csak megrebbennek az ujjaim. Uh!

Megpróbálom megmoccantani drogtól elnehezült fejemet, hogy körbenézzek. Most, alaposabban szemrevételezve a helyiséget látom, nem is vagyok egyedül. Többen is itt vagyunk bezsuppolva, a rács innenső oldalán, körülöttem alvó, összegömbölyödött testek.
A halvány fényben hét vagy talán nyolc körülbelül velem egyforma nagyságú alakot számolok meg, akik úgy bújnak össze, mint a kiskutyák az alomban. Tekintetbe véve, hogy mind a fémrácsnak ezen az oldalán vagyunk, kezdek arra gyanakodni, hogy ez egy börtöncella lehet.

Vagy ketrec.

Azt hiszem, ha már ketrecben kell lenni, az ember akár ennél rosszabbul is járhatna. Van elég hely ahhoz, hogy felállhasson, ha akar, bár annál nem sokkal több. És legalább itt egyértelműen nincsenek földönkívüliek körülöttem. Pánikba esnék, ha nem érezném ennyire kívülállónak magamat ebben a jelenetben. Arra emlékeztet a helyzet, mint amikor a fogorvosnál kapsz egy adag nevetőgázt kezelés előtt. Nagyon nehezemre esik, hogy bármire koncentráljak.

Meztelen felkaromban fájdalmat érzek. Nehézkesen odanyúlnak az ujjaim, hogy megdörzsöljem a helyet. Találok néhány kiemelkedő dudort, amelyek korábban nem voltak ott, és amikor erősebben is megtapogatom, valami keményet érzékelek a bőröm alatt. Mi a franc ez?! Megpróbálom megvizsgálni a sötétségben, de semmit sem látok. Hirtelen felrémlik bennem a földönkívüliek képe, a szememet elvakító fény, a rémálmok, a rettegés, és eláraszt a pánik. A torkomból nyüszítés tör elő.

Egy kéz érinti meg a másik karomat.

– Ne sikíts! – suttogja egy női hang.

Oldalra fordítom súlyos, kába fejemet, hogy rá tudjak nézni a hang tulajdonosára. Körülbelül velem egyidős, de szőke és vékonyabb, mint én. Hosszú haja piszkos, a szeme szokatlanul nagynak tűnik keskeny arcában. Körbenéz a helyiségben, aztán a mutatóujját az ajka elé emeli, hátha nem értettem meg az iménti figyelmeztetését.

Csend. Jól van. Jól van. Lenyelem a torkomban készülődő zokogást, és igyekszem megőrizni a hidegvéremet. Bólintok. Nincs sikítás. Semmi sikítás. Képes vagyok összeszedni magamat. Igenis, képes vagyok!

– Jól vagy?

– Iiiiigen… – a hangom elmosódott, alig tudom formálni a szavakat. És… folyik a nyálam. Aranyos! Felemelem az egyik mázsás kezemet, és megtörlöm a számat. – Bocsánat…

– Minden rendben! – mondja gyorsan, mielőtt újra pánikba esnék. Halkan beszél, ne ébresszük fel a többieket. – Mindenki egy kicsit kába, miután felébred. Mindenkit bedrogoznak érkezéskor. Nemsoká kimegy belőled. Liz vagyok.

– Én meg Georgie – felelem, nagy gondot fordítva rá, hogy érthetően ejtsem ki a nevemet. Aztán újra megdörzsölöm a karomat, és rámutatok a fura huplikra. – Mi tööööténik itt?

– Hát… – feleli Liz –, elraboltak a földönkívüliek. Bár gondolom, ez már eddig is világos volt, nem?

Kényszeredetten elmosolyodom. Illetve inkább csak megpróbálkozom vele, aztán annyit érek el, hogy újra magamra folyatom a nyálamat.

Liz fészkelődik mellettem.

– Na, jól van, lássuk csak, össze tudom-e szedni a legfontosabb tudnivalókat. Hogy kik ezek a csajok itt velünk, például. – Hüvelykujjával a körülöttünk alvó, velünk egy ketrecbe zsúfolt alakok felé bök. – Őket is elrabolták. Mind földlakó, legtöbbjük amerikai. Talán van köztünk egy kanadai is. Huszonkét éves vagy?

– Iiigen, miért?

– Hát ja, sejtettem. Mindenki annyi. És akkor hadd találjam ki a többit: egyedül élsz, nem vagy terhes, összességében egészségesnek vagy mondható, és nem élnek a közeledben családtagjaid. Hm?

– Ezt meg hogy…

– Mert mi itt mind nagyjából így élünk – feleli Liz tompán. – Vagyis éltünk. Minden lánynak, akit összeszednek, kábé ugyanez a sztorija. Megant kivéve. Róla kiderült, hogy terhes. Azt mondta, két hónapos lehetett a baba, de itt úgy kiszippantották vákuummal, mintha mi sem volna természetesebb… – Liz egész testében megrázkódik. – Adódik a következtetés, hogy bárhová is visznek minket, terhes csajokat nem akarnak oda. Csak termékenyet és egészségeset.

Te jó ég! Nagyot nyelek, és nagy erőkkel próbálom visszafogni a hányingeremet. Nem látok sehol megcélozható edényt vagy helyet, azaz gyanítható, hogy miért terjeng olyan szag a helyiségben, mint egy pöcegödörben. Liz illata sem épp a rózsára emlékeztet.

– Te… mióóóóta… mióta vagy itt?

– Én? – néz rám. – Két hete. Kira volt itt közülünk legelőbb, amennyire sikerült kiderítenünk. Az a csaj Kira, akinek fülhallgatója van.

Körbenézek, de nem látok senkit, akire illene a leírás.

– Egy tolmácskészülék – magyarázza Liz. – Hamarosan te is látni fogod. De túl sok infót zúdítok rád egyszerre, nem? Na, jól van, essünk neki még egyszer! Látod azokat a hengereket? – A legtávolabbi falra mutat, azokra az izékre, amelyek hatalmas öltözőszekrényeket juttattak eszembe. – Kira látta mi van azokban. És szerinte ugyanolyan lányok, mint mi.

Levegő után kapok, furán szörcsögős és túlságosan is hangos. Még több ember?

Liz felém int, jelezve, hogy igyekezzek csendben maradni, én meg bólintok, és újra megdörgölöm a viszkető dudorokat a karomon. Beszélgetőtársam körbekémlel, mintha ellenőrizné, hogy nem jön-e valaki, aztán amikor megbizonyosodik róla, hogy nem, közelebb húzódik. Érzem a testszagát magam mellett. Sűrű izzadság… de emberi.

– Hát ja, bizony. Úgy történt… hogy elhozták Kirát, és azt mesélte nekünk, hogy folyamatosan beszéltek hozzá, de ő egy szót se értett belőle, ezért ráaggattak a fülére egy fülhallgatót, gyakorlatilag beültették, ami lefordítja neki a dolgokat. Bolygóközi tolmácskészülék. De gyaníthatóan csak egyetlen ilyen izéje volt a hülye seggfejeknek, ezért Kirának kell tolmácsolnia nekünk, többieknek mindent.

– Beültették? – visszhangzom. Megrémít a gondolat.

– Be bizony. Mintha egy tehenet billogoznának meg. – Liz grimaszol. – Bocs. Tudod, Oklahomából jöttem, ezért valószínűleg kevésbé ráz meg ez a hasonlat, mint téged. Te hová valósi vagy?

– Orlandói. – Nem merem kockáztatni a floridait, mert szerintem mindent beterítenék a nyálammal.

Bólint.

– Nagyjából elszórva érkeztünk az ország minden tájáról. Azok alapján, amiket Kira megtudott, az új barátaink valamiféle csempészek. Kitalálod, mivel kereskednek?

– Lányokkal?

– Úgy van. – Liz ismét a henger alakú szekrényekre mutat. – És szerintem az történt, hogy az eredeti terv hat nő volt, csak aztán olyan jól alakult a vadászszerencséjük, hogy elhatározták, néhányat még elrabolnak pluszban, és a fölösleget elraktározzák nehezebb időkre. Kira szerint nagyjából kétnaponta felbukkan itt egy-egy új ember. Úgy gondoljuk, itt összezsúfolnak minket, mint egy doboz szardíniát, aztán eladnak… hát, nem is tudom. Valahol. – Megborzong. – Igyekszem nem belegondolni a távolabbi jövőbe, mert ha megteszem, egész biztos visítok, és jobb, ha nem tudod meg soha, mi történik, ha valaki visít.

Jaj, ne…

– Mert mi…

– Hamarosan úgyis meglátod a saját szemeddel – vág közbe Liz. A hangját rémülettől rekedtnek hallom. – Nekem elhiheted. A véznák nem szeretik a zajt. Ezt sose feledd, oké?

Igen, ezt már korábban is felfogtam, amikor először figyelmeztetett.

– Oké. A… a karom…

– Azok a kis dudorok? Hát, ja. Van valami doki köztük – vagy állatorvos, franc se tudja. Amikor valaki megérkezik ide, megjelenik, beledöf egy rakás tűt, behelyezi azt az ezüstszínű izét a delikvens bőrébe, aztán elpárolog. Mindig az jut róla eszembe, hogy amikor a gazdaságban az állatorvos beolt egy tehenet, az állat mindig kap egy chipet a fülébe. Annyi a különbség, hogy a miénk a karunkban van. De… uh, megint a tehenekhez hasonlítom magunkat. Amit gondolom nem kellene, nem igaz?

– Mert… ugye… a teheneket megesszük – motyogom nyáltengerben fürödve.

Liz felhorkan.

– Hát, igen, nagyjából így áll a dolog. De szerintem túlságosan sok energiát feccölnek belénk ahhoz, hogy a végén szimplán megegyenek minket. Hacsak nem valami ínyencfalatnak számítunk, amit persze szintén nem zárnék ki. De… hát, igen.

– Igen, igen – visszhangzom.

– Próbálj aludni még egy kicsit – tanácsolja mormolva Liz, és megpaskolja fájó karomat. – Összességében azt hiszem, az alvás az egyetlen menedékünk itt. Élvezd ki!

Milyen optimista! Átölelem két karommal a mellkasomat, és ekkor tűnik fel, hogy még mindig azt a vállpántos-rövidnadrágos pizsamát viselem, amiben lefeküdtem aludni. Nem túl meleg, és nem is sokat takar belőlem. Abszurd módon belém vág, hogy bárcsak a bő flanelpizsamámat választottam volna az éjszakai nyugodalmamhoz.

És ekkor tör rám a sírhatnék: ahogy belegondolok, hogy lám, nem öltöztem megfelelően ahhoz, hogy elraboljanak a földönkívüliek. A vállam rázkódni kezd, először azért, mert nehéz megállnom, hogy ne röhögjek ezen, de aztán a vidámság rövid úton könnyekbe fordul át. Hát, ez van. Tegnap még nem hittem a földönkívüliekben. De az tegnap volt.

Csendben kell lenni, így hát halkan, könnyezve sírom újra álomba magamat.

◆ ◆ ◆

Másnap pár dologra rájövök.

Arra, hogy nincs vécé. Úgy tűnik, fogva tartóink nem gondolták rendesen végig ezt a „tömjük tele a raktárat elrabolt lányokkal” dolgot. Be kell érnünk egyetlen vödörrel a sarokban – innen a durva csatornaszag. Méltóság? Eltűnt, mint a kámfor. Mi sem csodásabb, mint a sorodra várni a szarosvödör előtt, hogy beleüríthesd azt a kis maradék emberi mivoltodat is.

Arra is rájövök, hogy az ételünk néhány kis tégla, ami szárított tengeri moszatra hasonlít, és az íze alapján akár egyből mehetne a vödörbe. Naponta két ilyen téglácska jár egy embernek. Hogy a víz? A falon van egy csapszerűség, ami állatitatóra emlékeztet, abból lehet kinyerni valamennyit.

A karomon lévő hurkák sokat lappadtak a következő néhány órában, de egy durva kis hupli még így is megmaradt. Miután alaposan megtapogattam, és szemügyre vettem a többi lány karját, arra jutottam magamban, hogy valamiféle elektronikus nyomkövető készüléket ültettek belénk. Tehénmarker, Liz szavával. E pillanatban úgy érzem, mi sem lehetne ennél találóbb.

Úgy vettem ki, a földönkívülieknek két fajtája van. Vannak a törékeny és aprócska kis zöldek, láthatóan ők a főnökök meg a kosárlabdafejűek, a biztonsági személyzet. Nemcsak azért hívjuk őket így, mert méretes koponyával rendelkeznek, hanem mert a bőrük is a labdához hasonlóan rücskös, szőrtelen, és még a narancsos árnyalat is stimmel. Igen bizarrul fest az összkép a nyaktól lefelé viselt galléros, overallszerű uniformissal, amiben flangálnak körülöttünk nap mint nap. Megtévesztő az ostoba név: a kosárlabdafejűek elég rémisztőek és szemetek. Fura kis bogárszemük van, amire szintén fura, átlátszatlan szemhéj borul, a fogaik pedig mint egy sorozat tű. Öt helyett csupán két ujjuk és egy hüvelykujjuk van, és elég magasak. S hogy mi a helyzet a kicsikkel, akik madárhangon csiripelnek? Ők az egy métert is alig ütik meg, és elég ritkán bukkannak fel. Hogy a kosárlabdafejűek? Ők folyamatosan őrködnek.

Mindenki más is fél tőlük.

Mindezeket másnap reggel kezdem megfigyelni, miután felébredek – bár ha jobban belegondolok, akár délután is lehet – és látom, hogy mindenki más is felkelt. Úgy tűnik, a kábítószer végképp kiürült. Elnyomok egy ásítást, és hunyorgok. Csendben akarok lenni, mert csendben lenni jó. Egy perc is beletelik, mire felfigyelek rá, hogy mindenki a ketrec legtávolabbi része felé mozog, és a rácstól lehető legmesszebb eső ponton összebújnak. Érzem, ahogy a szőr is feláll a hátamon, és követve a többieket, én is elindulok a hátsó fal felé. Meg akarom kérdezni, hogy mi történik, de amikor szóra nyitnám a számat, Liz némán megrázza a fejét, és látom, hogy a tekintete a vállam fölött rámered valamire.

Odafordulok, és egész testemben megrándulok, mert az egyik labdafejű egyenesen rám bámul a rácson át. Aztán újra összerezzenek, amikor látom, hogy elvigyorodik, és szemérmetlenül tovább mustrál. Gyorsan még közelebb húzódok a többiekhez.

– Nehogy sikíts! – hallatszik valahonnan a figyelmeztető mormolás.

Atyám, ettől teljesen kikészülök. Rémülten bólogatok. Senki semmivel rá nem vehet, hogy akár egy nyikkanás elhagyja a számat.

A labdafejűek egész nap ott maradnak a helyiségben. Úgy néznek ki, mintha várnának valamire, és félek végiggondolni, vajon mire. Riadtan összebújunk a ketrec egyik sarkában, és néhány óra múlva egy újabb öntudatlan lányt hoznak be hozzánk. Senki sem kísérel meg kiszökni, amikor kinyitják az ajtót. Csak ülünk és figyeljük, hogyan lökik be rajta a legújabb társnőnket, majd hogyan zárják be újra.

Persze ki tudom találni, miért nem próbálkozik senki azzal, hogy kitörjön innen. Ugyan hová is menne?
És alighanem elég rémes következményekkel járhatna az engedetlenség, mert a ketrecben szemlátomást mindenki retteg a labdafejű népségtől.

Egyikünk megragadja az új lány karját, és megpróbálja közelebb húzni a rakáshoz, benne a sok, egymáshoz bújó testtel. A lány körülbelül velem egykorú, szép, vörös haja van. Felfedezem, hogy a labdafejűek újra meg újra visszatérnek a ketrechez, és megjegyzéseket tesznek rá bizarr, zagyva nyelvükön, amelynek szavait rendszerint gesztikulálással is kísérik. Aztán felnevetnek, és a magas, metsző, baljós hang úgy hat, mintha érdes reszelővel esnének neki már amúgy is rojtos idegeimnek.

Majdnem olyan, mintha fogadásokat tennének az új lányra.

Néhány óra múlva felébred. Én éppen Liz mellett kuporgok, és arra riadok fel a bénultságból, ahogy élesen beszívja a levegőt.

Aztán felzokog, és a szeme tágra nyílik.

– Ne sikíts! – sziszegi oda neki egy halk hang valahonnan. Nem tudom pontosan melyikünk mondta, de azt igen, hogy mindnyájan azonnal ugyanerre gondoltunk.

De a vöröshajú nem hallgat ránk. Körbenéz, kitör rajta a pánik, és felvisít. Az átható hang visszhangzik a raktárhelyiségben. Nem is hagyja abba, hiába integetnek neki többen, és az sem segít, hogy páran megérintik, úgy próbálják megnyugtatni. Egyre hisztérikusabban, harsányabban kiáltozik, ahogy egyre éberebb és egyre inkább pánikba esik. Hadonászva és csapkodva próbálja elhárítani a simogató kezeket.

Egyszer csak valami sípol a fejünk fölött.

Az új lányon kívül mindenki síri csöndbe merül a ketrecben.

A hangszóróból különös, madárcsiripelés-szerű hangok áradnak.

Az egyik fogvatartónk megérint egy panelt, amin fények gyúlnak ki, aztán gurgulázó hangon reagál valamit. A lányok még jobban hátrahúzódnak, egy másik labdafejű pedig közelebb lép a ketrechez, és kinyitja az ajtót.

Ott hívogat mögötte a szabadság, de egyikünk sem moccan.

Erős karok ragadják meg a vörös hajút. Meg kell hagyni, nem kevés harci szellem szorult belé. Ide-oda veti magát, csapkod, amikor az őreink hozzáérnek, és francia nyelven, visítva káromkodik és segítségért kiáltozik. Mindenki más némán figyeli a jelenetet.

Én erre képtelen vagyok. Megpróbálok talpra kászálódni, hogy a segítségére siethessek, de Liz megragadja a lábszáramat.

– Ne csináld! – sziszegi. – Ne hívd fel magadra a figyelmet, Georgie! Higgy nekem, nem éri meg.

És bár egész valóm tiltakozik az ellen, hogy karba tett kézzel figyeljem, mi történik, én is meg vagyok rémülve. Túlságosan is egyszerű ülni, és összebújni a többiekkel. Ülni és várni, hogy kiderüljön, mi történik, ha valaki nem engedelmeskedik a ki nem mondott parancsnak. Gyűlölöm magamat emiatt.

– Ne nézz oda! – suttogja Liz.

De én mégis odanézek. Valakinek muszáj nézni. Muszáj látni. Csak aztán tör rám a rosszullét, amikor már vége, és a vörös már nem küzd tovább. Amit most láttam…

Liz megszorítja a kezemet.

– Kira szerint a házirend alapján engedélyük van rá, hogy bárkit „megfenyítsenek” a rabok közül, aki nem viselkedik megfelelően.

Bólintok, és végre elfordítom a tekintetemet, miközben a földönkívüliek eszmét cserélnek egymással furcsa nyelvükön, és megint helyet cserélnek egymással. Gondolom a lányt most már kellően „megfegyelmezettnek” ítélik. Legszívesebben felvisítanék, de a hangos zaj, mint tudjuk, tilos. A körmömmel a tenyerembe vájok, és végignézek a helyiségben velem lévő lányok sápadt arcán. Azt próbálom kitalálni, melyikük lehet Kira. A sor végén egy selymes, sima, barna hajú lány sírdogál, két fülére szorított kézzel. Mintha képtelen volna elviselni, amit hall arról, mi folyik itt. A vörös hajú lány elnémult, csak a földönkívüliek eszmecseréjének zaja hallatszik.

Ez a lány lehet Kira. Az egyetlen közülünk, aki a fülébe ültetett készüléknek köszönhetően érti a földönkívüliek szavait. Körbejártatom a szememet a többieken: mindenki elszörnyedve elfordítja a szemét. Az egyik lány arckifejezésében a rémületbe mély szomorúság keveredik, eltűnődöm, vajon ő is sikított-e az elején. De rájövök, hogy nem akarom tudni. Szorosan lehunyom a szememet, megpróbálom kizárni az egész világot. Hátha sikerül képeznem magam körül egy csendes buborékot, amelyben semmi sem igaz a körülöttünk zajló eseményekből. Egy helyet, ahol a karomba csíphetek, és ha elég erősen teszem, ez az egész eltűnik, és én felébredek.

De amikor lehunyom a szememet, vörös hajú társnőnk arca jelenik meg előttem. Amikor rátámadtak. A földönkívüli, aki tette, folyamatosan a társához beszélt. Mintha ez nem volna nagy dolog, csak a szokásos, unalmas meló, a tipikus hülyeségek, amiről az ember kávészünetben hadoválni szokott.

Liznek igaza van. A labdafejű szemetek szemében nem vagyunk több egy csapatnyi tehénnél, akiket eladnak majd valakinek, aki szintén megerőszakolhat vagy megehet minket, vagy tetszés szerint mindkettőt megteheti velünk. Vagy valami egészen másra szánnak, még rettenetesebb célra, amit nem is merek elképzelni.

De az biztos, hogy nem fogom így, a fenekemen ülve várni a végzetemet. Szorosan összekulcsolom a karjaimat a mellemen, a pántos pizsamafölsőm fölött, felhúzom a lábamat az államig, úgy szemlélem a környezetemet. Minden zugot és repedést szemügyre veszek a különös falakon, és igyekszem beazonosítani, látok-e valamit, amit megragadhatok, és fegyvernek használhatok.

Mert meg fogom ölni ezeket a rücskös pofájú, undorító szemeteket, ha csak egy ujjal is megpróbálnak hozzám érni.

◆ ◆ ◆

Több rab nem érkezik a hajóra a következő héten, arra kezdek gondolni, hogy „tele” vagyunk. Ami jó, tekintve, hogy a mi kis lányraktárunkban óráról órára egyre elviselhetetlenebbnek hat a zsúfoltság. Most, hogy Dominique-ot – a vörös hajút, akivel brutálisan elbántak – is bepasszírozták közénk, tényleg úgy érezzük magunkat, mint tehenek egy szardíniásdobozban.

Nem mintha bárki panaszt merne tenni emiatt.

Lizzel halkan beszélgetünk éjszakánként, amikor az őrök békén hagynak minket. Most már biztosan az űrben utazunk. Az elmúlt napokban folyton pattogott a fülünk: úgy véljük, most kapcsolt igazán nagy sebességre a jármű.

És fogalmunk sincs, mit tehetnénk.

– Azzal kezdjük, hogy megöljük az őröket – mondom Liznek és Kirának, immár másodjára az este során. – Úgy tűnik, a kis zöldek a kosárlabdafejűeket használják arra, hogy elvégezzék helyettük a piszkos munkát. Szerintem, ha megszabadulunk a narancsszínűektől, akkor esetleg elverekedhetjük magunkat odáig, hogy kiköveteljük magunknak forduljanak vissza a Földre.

– Épp csak egyetlen aprócska hibája van a tervednek, Georgie – vágja rá Liz, az örök gyakorlatias, és a ketrec rácsai felé int. – Mondhatnám, hogy elég megvárnunk, míg hoznak egy új rabot, de…

– Hát, igen… – felelem elgondolkodva, és a tekintetem a helyiség egyik sarka felé vándorol, ahol Dominique gubbaszt egyedül. Teljesen összezavarodott, mióta rabtartóink visszahozták a ketrecbe. Most már némán ül természetesen. Az ébrenléte óráit az öklébe harapva, némán üldögélve tölti, arcán patakzó könnyekkel. Ellenáll minden kísérletünknek, hogy barátságosan közeledjünk hozzá, vagy nyugtatni próbáljuk. Jócskán kell hozzá idő és türelem, és ha tekintetbe vesszük, hogy be vagyunk zsúfolva egy nagyobbacska szekrény méretű helyre, nem csoda, hogy a türelemnek kezdünk igencsak híján lenni már.

Újra Kira és Liz komor arcára nézek, és jár az agyam.

– És mi lenne, ha rosszullétet színlelnénk, amikor legközelebb hozzák az ételünket?

– Az nem volna túl nehéz – hagyja helyben Liz. – Azok a hínárkockák tényleg borzalmasak.

De Kira a fejét csóválja.

– És mi lesz, ha azt látva, hogy mind betegek vagyunk, úgy döntenek, jobb lesz egyszerűen mindenkit kihajítani a hajóról az űrbe? Elfelejtitek, hogy mi csak a plusz kiegészítés vagyunk! Míg megvan a kötelező szállítmány azokban a kapszulákban, mi feláldozhatóak vagyunk – és a helyiség túlsó felében lévő zárható tartályok felé int.

Ha akarnék sem tudnék elfeledkezni róluk. Nem is tudom, irigylem-e őket, amiért egyáltalán nincsenek tudatában a helyzetüknek, vagy még jobban megrémülök, ha elképzelem, szegények min fognak keresztülmenni, amikor felébrednek. De Kirának igaza van. Ha a kapszulába zárt emberek biztonságban vannak, akkor mi csak a ráadás vagyunk, lényegében fölöslegesek, de sohasem vinne rá a lélek, hogy azzal indítsam a szökési tervünket, hogy „szabotáljuk a tartályokat”. És arra sem, hogy hátrahagyjam őket. Egyszerűen őket is bele kell kalkulálnunk.

– Hát jó – tűnődöm. – És ha egyszerűen visítanánk, ahogy a torkunkon kifér?

Kira hangosan nyel egyet.

– Már csak az említésére is megrémülök. – A vállam fölött elnéz Dominique irányába, és megborzong.

– Nekem sem tetszik az ötlet – helyeselek. – De milyen egyéb választásunk lehetne? Egy rossz magaviseletű személy biztosíthatja, hogy mindenki más biztonságba kerüljön, nem igaz? Ha felhívjuk magunkra a figyelmüket, kénytelenek lesznek kinyitni az ajtót…

– És? – vág közbe türelmetlenül Liz. – És akkor mi lesz? Hagyjuk, hogy megerőszakoljanak?

– Nem! – Bele sem akarok ebbe gondolni. – De valamivel muszáj lesz elterelnünk a figyelmüket. És akkor lerohanhatjuk őket, amikor kinyitják az ajtót. Mi többen vagyunk, mint ők.

– De nekik fegyvereik vannak – mutat rá Kira.

– De ha mind egyszerre vetjük rájuk magunkat…

– Akkor az elöl haladókat lelövik – feleli Liz. – Nem szívesen vagyok itt, ez igaz, de azért meghalni sem akarok. És nem tudom a többiek akarnak-e. Egyikük sem valami harcos amazon alkat! És mi sem. Semelyikünk.

– De mégis, mik az opciók? – ellenkezem. – Lehetünk jólnevelt rabszolgák, de attól még bármikor megerőszakolhatnak minket és eladhatnak, Isten tudja kinek. Ha kiállunk magunkért, legalább egy kis esélyünk lehet.

– Ez igaz. – Liz felhúzza a térdét az álláig, úgy mereng. – Tehát eltereljük a figyelmüket, kinyitják az ajtót, megrohanjuk őket, elszedjük a fegyvereiket, és átvesszük az irányítást. Csak arra kell még pluszban vigyáznunk, hogy Kira végig védve maradjon.

– Én? – kerekedik el Kira szeme. – Miért?

– Mert nálad van a tolmácskészülék – feleli komoly arccal Liz. – Az hétszentség, hogy nem tudjuk rávenni őket, hogy forduljanak vissza a Földre, ha téged lelőnek, és nem tudunk velük kommunikálni.

Van benne valami.

– Én leszek a figyelemelterelő. Ez a tervem.

– Biztos vagy benne?

Istenem, francokat vagyok benne biztos. Minden porcikám remeg a rémülettől, ha csak rágondolok, hogy a rücskös bőrű lények hozzám érnek. De újfent: mi mást lehetne még tenni? Hátradőlni, és malmozni? Befordulni a fal felé, és hagyni, hogy labdafejűek döntsenek
a sorsom felől? Frászt.

– Igen. Én fogom csinálni.

Mintha a hajó is egyetértését fejezné ki, zöttyen egyet, aztán lejjebb ereszkedik. Mindnyájan feldőlünk, és a padlón landolunk.

De természetesen senki sem sikít. Meg sem nyikkanunk. Már mind megtanultuk a leckét.

◆ ◆ ◆

Egy napon belül már másodjára tántorodik meg a hajó. Nevetséges lenne turbulenciáról beszélni, hiszen az űrben vagyunk. Itt nem döccenők nélkül, simán kellene siklani? A gyomrom is együtt löttyen a hajó mozgásával, de igyekszem figyelmen kívül hagyni.

Hamarosan eljön a pillanat, hogy megvalósítsuk a tervet.

A cellánk előtt fel-alá járkáló őrt figyelem árgus szemekkel. Ez már a takarodó idejének számít itt, megkaptuk a nap utolsó hínárkockáját, és az őrök kezdenek beleunni, hogy minket gyötörjenek. Rendes esetben az utolsó etetés után kicserélik a vödrünket, aztán elpárolognak.

De ma este nem a megszokott mederben haladnak a dolgok. Bár a vödör majdnem színig van már, nem jön be érte az ügyeletes labdafej. A hangszórón keresztül csiripelő zaj hallatszik, és a helyiségben tartózkodó őr percről percre idegesebbnek látszik.

Mindeközben az űrhajó folyamatosan bukdácsol.

– Mi történik? – kérdem súgva Kirától. Valamennyiünk szeme az egyetlen őrre tapad, aki ide-oda masírozik a rács előtt, szemmel láthatóan összezavarodva és tanácstalanul. – Hol a másik labdafej?

– Gőzöm sincs – vallja be Kira, és a fülére meg a benne tekergő, ezüstösen meg-megcsillanó, kicsi készülékre szorítja a tenyerét. – Vannak szavak, amiket nem fordít le. Vagy ha igen, hát úgy sem értem őket! – Komoran megcsóválja a fejét. – De azt hiszem, valami baj van a motorral. Folyamatosan a rakomány elkülönítéséről szövegelnek, meg arról, hogy biztonságos területen kell elhelyezni.

A gyomrom görcsbe rándul.

– Öhm… az a rakomány… mi vagyunk.

Grimaszol.

– Tudom! Mindenesetre úgy tűnik, lemaradnak valami fontos űrhajós találkáról, ha megteszik, de megpróbálnak kitalálni valami kerülő megoldást.

– Hű, de szerencsések vagyunk – motyogom, és az egyetlen őrünkre meredek. Egyetlenegy. Rendes esetben ketten szoktak lenni. Egész testemben megfeszülök a felismerésre. Ha sikerül ezt az egyet valahogy leszerelnünk… akkor később már csak eggyel kell elbánnunk. Sokkal jobb esélyekkel indulunk neki a küldetésnek, ha az „oszd meg és uralkodj”-elvet követjük.

És ha megszerezzük a fegyverét.

– Szerintem érdemes volna elkezdeni a tervezett akciót – súgom oda a többieknek, amikor az őr újra járkálni kezd.

– Nem is tudom… – Kira az ajkába harap. De Liz rám néz, és bólint.

– Megkezdjük a harcot – sziszegem ketrectársaink felé. A lányok aggodalmas arcot vágnak, de úgy mozdulnak, hogy helyet hagyjanak. Ha áldozati bárány akarok lenni, ők aztán nem fognak akadályokat gördíteni elém.

Így hát megacélozom magamat, odalépek a ketrecünk rácsához, és az arcomat megtámasztom két fémrúd közt.

– Helló!

Az őr nem fordul felém. Nekem háttal masírozik a másik irányba, és úgy fürkészi a mennyezetet, mint aki arra számít, hogy mindjárt újabb csicsergő parancsokat fog hallani a fenti hangszóróból.

– Helló! Te, ott! – próbálkozom újra. Bevallom, meglep, amikor erre sem mozdítja a füle botját sem. Rendes esetben minden ürügyet megragadnak, hogy megbüntessenek minket. A múlt hét során szemtanúja voltam, hogyan erőszakolták meg az egyik társnőnket, mert rémálmai voltak, és felkiáltott. Muszáj újabb taktikát alkalmaznom, hogy felkeltsem a figyelmét.

Összegyűjtök egy rakás sűrű nyálat, és leköpöm.

Amikor nagy, kopasz tarkóján landol a turha, végre abbahagyja a járkálást. Fura kis halszeme elkerekedik, és felém fordul. Mogorva arccal elindul a raktárhelyiségen keresztül a ketrecünk felé.

– Remek teljesítmény, Georgie – suttogja Liz szinte hangtalanul.

Nagy levegőt veszek, és bólintok. Én nem érzem annyira remeknek, de ez van. Hátrálni kezdek a ketrec távolabbi fala felé, ahogy terveztük – hogy be kelljen jönnie a rácson, ha el akar érni – és amikor a többi lány szorosan körbefog, felkapom a teli vödröt.

Az a tervünk, hogy hozzá fogom vágni, amivel remélhetőleg még inkább elterelem a figyelmét, és a többiek ezt a pillanatot fogják kihasználni, hogy közös erővel rárontsanak. Mind ráugrunk és a földre teperjük, aztán elvesszük tőle a fegyverét. Nem mintha bármelyikünknek gőze lenne róla, hogyan kell majd használni egy földönkívüli fegyverét, de egyszerre csak egy lépést tegyünk! Ha már nem nála van, az fél siker.

Na persze, amikor felemelem a szarosvödröt, az is kiderül egyfelől, milyen nehéz, másfelől pedig, hogy mennyire legyengültem, miután ilyen röhejes kis fejadagokat kapunk, és ilyen tespedt vagyok. Megtántorodom a súly alatt, és eltorzult arccal figyelem, hogyan löttyen ki a gyanús folyadék, egyenesen a karomra. Bassza meg!

Labdafej bömböl valamit, ami alighanem kemény átkozódás lehet földönkívüliül, aztán kinyitja a ketrecet.

Egészen eltérően a terveinktől, a lányok nagy része rémülettől eltorzult arccal hátrálni kezd, és otthagynak engem egyedül, középen. A kezemben a szarosvödörrel, az arcomon idétlen kifejezéssel bámulom, ahogy a labdafejű felém lendül.

Hozzávágnám a vödröt amikor meg akar ragadni, de kiderül, nem tévedtem: túl nehéz nekem. A tartalma kilöttyen, és mindkettőnket betemet a trutyi. Labdafej megszorítja a karomat, én pedig elhűlve felvisítok, amikor az ujjai belevájnak a bicepszembe. Nemcsak csúnya az a rücskös bőr, ami fedi a testét, de nagyon durva a felülete is. Úgy tépi fel a bőrömet, mint a dörzspapír.

Sértő megjegyzést fröcsög, és a karomnál fogva előreránt.

– Ne! – ragadja meg Liz a másik karomat, miközben tekergőzve próbálok kikeveredni a rücsköspofájú szorításából. Mi lett abból a rohadt haditervből? A többiek vajon miért bújnak úgy össze, reszketve, mint egy csapat riadt nyúl? Kirára nézek, a másik összeesküvőtársamra, de ő épp oldalra biccenő fejjel, fura arckifejezéssel bámul a mennyezet felé. Halk madárcsicsergés érkezik odafentről.

– Leválasztást megkezdeni? – Kira arcán mély tanácstalanság.

A hajó és vele a padló váratlanul oldalra billen, ki erre, ki arra borul.

Én is keresztülvágódom a helyiségen, szinte felrepülök a levegőbe. Olyan keményen nekicsapódok az egyik tartálynak, hogy minden levegő kifut a tüdőmből.

Az egész világ tótágast áll, a helyiséget sikongó nők töltik be. Folyadék csapódik a karomnak, aztán a vödör is röppályára áll a fejek fölött. Majd minden elbizonytalanodik, kihunynak a fények, sötétség borul ránk.

Amelyben kisvártatva vörös fény kezd villogni. Hát, ez nem öröm. A vörös fényjelzés mindig valami vészhelyzetet jelent, nem?

Körbebámulok a pirosan pislákoló fényben úszó helyiségben, és tárgyakat, embereket látok a levegőben szállni. A háttérben valaki a levegőben bukfencezik. Megszűnt a gravitáció.

Mi a fene folyik itt?

Valami eltáncol a fejem mellett, megpróbálok ráfókuszálni. Fekete, hosszúkás, és vaskos cső áll ki belőle.

A fegyver!

Atyavilág! Ellököm magamat a henger alakú tartálytól, és úszva elindulok a levegőn át abba az irányba, amerre elrepült, ám ekkor hirtelen ismét működésbe lép a gravitáció. A padlóra zuhanok, a hasam alatt lapul a fegyver.

Tőlem néhány méterre az őr is a padlóra puffan. Nem telik bele sok idő, a hangszórókból áradni kezd a bizarr madárcsicsergés.

Megfogom a fegyvert, és keresni kezdem rajta a ravaszt. Az őr felmordulva rázza a fejét, látszik, hogy a gondolatait akarja összeszedni. Nincs ravasz. Bassza meg! De attól még ólmosbotnak megteszi. Megragadom a vaskos, súlyos markolatot, a fejem fölé emelem és óriásit csapok vele a ronda, rohadék, rohadék kosárlabdára.

Reccs!

A labdához tartozó test összeomlik.

De én nem hagyom abba. Újra és újra lesújtok. Reccs! Reccs! A fegyver súlyos agya lesújt és lesújt és lesújt.
Az őr meg sem moccan, de nem hagyom abba. Megrémít a gondolat, mi lesz, ha ennek a lénynek valójában gránitból van a koponyája, és egyszer csak felül, rám ront, és legyőz. Így hát folytatom az ütlegelést.

Egyszer csak egy kéz fogja meg a kezemet.

– Georgie! Hé, Georgie, hagyd már abba! Szerintem rég meghalt – szeli át az agyamban terjengő ködöt Liz hangja. – Békén hagyhatod.

Lelassulnak a mozdulataim, üres tekintetet vetek Lizre, majd le, az őrre. Az őr maradványaira inkább. Az arca felismerhetetlen: egyetlen húsdarab, ami a nyakához kapcsolódik.

Nézem egy darabig. Aztán öklendezni kezdek.

– Megcsináltad, Georgie! – Liz a hátamat dörzsölgeti. – Basszus! Sikerült. Egy kibaszott szuperhős vagy! Georgie, a keménytökű!

E pillanatban egyáltalán nem érzem magamat keménytökűnek. Ami azt illeti, iszonyúan émelygek.
Az imént megöltem egy embert. Egy emberszerűséget. Aki határozottan erőszaktevő volt mellesleg.

De attól még élőlény.

Volt. Élő, eleven lény volt.

A gyomrom megint rendetlenkedni kezd. A kezem felemelkedik, hogy megtöröljem a számat a kézfejemmel, de mozdulat közben megáll a levegőben. Odáig érzem, hogy csatornalészagot áraszt. Uh. Beterít
a trutymó, és a kabint is összefröcskölte.

– Mi a fene történt?

– Fogalmam sincs. – Liz felém nyújtja a kezét, hogy segítsen felállni.

Mindenem fáj. Úgy érzem, a bordáim megzúzódtak ahol a fegyver érte, amikor rázuhantam. De erősen szorongatom! Mit bánom én, hogy befed a világ leggusztustalanabb, ürülékkel, agyvelővel és ki tudja, mi mindennel kevert folyadéka… hiszen megszereztem a pisztolyt!

Árad a fémes csicsergés a hangszóróból, és közben a fülem is folyamatosan, hangosan pattog. Liz ugyanabban a pillanatban tapasztja a fülére a kezét, mint én, és döbbenten meredünk egymásra.

Kira fut felénk a ketrecből.

– Lányok! Nagyobb gondjaink is vannak! A fenti üzenet szerint „fel kell készülni a visszatérésre”. Szerintem ez azt jelenti, hogy be fogunk csapódni!

Bassza meg!

Újra meglódul a hajó, átbukfencezek a levegőn, és belevágódom az egyik tartályba. Valamibe beleütődik a fejem, és minden elsötétül előttem.

◆ ◆ ◆

– Hahó! – Ismerős hang érkezik el hozzám. – Hahó! Ébredj! Jól vagy, Georgie?

Lassan térek magamhoz, és felnyögök, mert a homlokomat mintha légkalapáccsal vernék. Aztán a következő pillanatban már nemcsak a fejemben érzek fájdalmat, hanem minden egyes porcikámban, és mind közül a legjobban talán a csuklómban.

A lángoló lüktetés egészen a könyökömig felsugárzik. Hunyorogva felnézek Lizre, aki aggodalmas arccal hajol fölém.

– Aú!

Rám vigyorog, most tűnik fel, hogy az ajka fel van dagadva, és az egyik arcán pillanatról pillanatra egyre látványosabb az ütésnyom.

– Hát életben vagy! Az mindig nagy előny. – Visszaereszkedik térdelő helyzetbe, és az egyik kezét felém nyújtja. – Fel tudsz ülni?

A segítségével sikerül ülő helyzetbe tornásznom magamat. És azonnal eltorzul az arcom, mert függőleges helyzetben még jobban fáj mindenem.

– Mi történt?

– Belecsapódott valamibe a hajó – feleli Liz. – A legtöbb embert kitérítette az ütközés az addigi röppályáról, és nekivágódtak ennek-annak. A leltár néhány csonttörés, vannak vérző orrok, és ketten nem élték túl.

Elszörnyedve nézek rá, aztán körbejár a tekintetem a helyiségben.

– Ketten meghaltak? De kicsoda?

– Az őr mellett, akit likvidáltál, Krissy és Peg. Úgy tűnik, mindkettejüknek eltört a gerince. – A helyiség legtávolabbi sarka felé int a fejével. – Szegény csajok.

Nagyot nyelek, hátha sikerül eltüntetni a gombócot, ami a gyász miatt azonnal elszorítja a torkomat. Egyiküket sem ismertem jól, de azt, hogy milyen rémültek voltak, teljesen átérzem. Nagy szerencsém van, hogy én élek. Megölelem Lizt, aki viszonozza az ölelésemet, és egy pillanatra kiélvezzük a tudatot, hogy lélegzünk, és nagyjából épségben vagyunk. A válla fölött elnézve látom, hogy a raktér furcsa szögben áll. A megbillent fémpadlót törmelék borítja, és jéghideg sugárzik fel belőle. Liz segítségével feltápászkodom, imbolyogva megállok, és döbbent tekintetem körbejár.

Néhány lány összekapaszkodva gubbaszt a sarokban – Megan Dominique-ot öleli át szorosan, aki csuklásszerű hangokat kiadva igyekszik lenyelni a zokogását, és megpróbálja lenyugtatni. Páran még mindig a padlón nyúlnak el eszméletlenül, és a halott őrhöz legközelebb eső sarokban két holttestet látok egymáson heverni. Krissy sötét haja az arcába hullik, eltakarva vonásait. Így a legjobb. Elfordítom a tekintetemet. Egyik felől Kira segít egy lánynak kiegyenesíteni a lábát, ami láthatóan eltört. Kira arca is csupa zúzódás, és a füléből, amelyben a hallókészülék van, vér szivárog.

Mindenki sérült, sokan nehezen mozognak. Lenézek a saját lábamra, de mindkettő épnek tűnik. A csuklóm viszont egyre jobban felduzzad, és lilás színűvé változott, a bordáim pedig mintha lángolnának.

– Szerintem eltört – emelem Liz felé a fájó karomat. Megpróbálom ide-oda forgatni a csuklómat, és majdnem elájulok, amikor a mozdulattól az egész testemen áramütésszerű fájdalom fut végig.

– Hát, akkor gyanítom nem fogsz több földönkívülit agyonverni – feleli Liz vidoran. – Ha nem is tört el, az biztos, hogy rettentően kificamodott. Nagyjából ugyanígy néznek ki a bal lábam ujjai. Elég rémes látvány. Úgy néz ki, mintha stratégiai visszavonulót fújtak volna, és be akartak volna húzódni a lábfejembe, de nem sikerült nekik.

Hitetlenkedő pillantást vetek rá.

– Veled meg mi történt? Mi ez a remek hangulat?

– Hát az, hogy szabadok vagyunk! – feleli lelkesen.
– Nagyon-nagyon, kurvára szabadok! A hajó leszállt valami helyen. És úgy számolom, innentől magasabb esélyekkel számolhatunk a túlélésünk tekintetében, mint eddig.

– Honnan veszed, hogy leszálltunk?

Liz sántítva lép mellém, látszik, ahogy erősen húzza az egyik lábát.

– Mert a padló megdőlt, és jéghideg. Na, meg azért. – A hátam mögött rámutat valamire.

Odafordulok, hogy megnézzem, mi az. A fejünk fölött a mennyezet egy része levált, hosszú, keskeny hasadékot hagyva az űrhajó testén, amelyen keresztül egyrészt gyenge fény szűrődik át, másfelől szórványos hópelyhek potyognak be rajta. Egy pillanatra eláll a lélegzetem is. Közelebb lépek, és a szememet meresztem.

– Ez hó?

– Az! – feleli Liz örömmel. – És mivel eddig nem fulladtunk meg, ami pedig megtörtént volna, ha teszem azt, metánt vagy hasonló gázt lélegzünk be, feltehetjük, hogy oxigén árad be odakintről.

A szívem reményteljesen dörömbölni kezd, tekintetem egy időre a mennyezetre tapad. Aztán izgatottan fordulok vissza Lizhez.

– Szerinted elképzelhető, hogy a Földön landoltunk?

– Szerintem nem – szakítja meg Kira halk hangja a gondolatmenetemet. Felé fordulok, és megrándul az arcom. Nagyon durva látványt nyújt, keskeny arca baloldalt feldagadt, sötétlila, véres. Az egyik szemében elpattant egy ér, vörössége élesen elüt falfehér bőrétől. És ő is biceg, a térde óriásira dagadt.

– Honnan tudod, hogy nem a Földön vagyunk?
– kérdezem. Nem fogom csak így elereszteni a reményt. – Mégis, hány helyen talál az ember havat meg oxigént? Szerintem lehetünk akár, mit tudom én, Kanadában is!

– Az szól csak ellene, amit ezen keresztül az izén keresztül mondtak – mutat a vérrel bemocskolt fülhallgatóra, ami még mindig ott fityeg a fülén. – Azt, hogy kirakodnak, átmenetileg letesznek minket egy „biztonságos helyszínen”, és később, alkalmas időpontban térnek vissza értünk.

Liz összefonja a melle előtt a két karját, és a homlokát ráncolva néz rá:

– Később? Alkalmas pillanatban? Tehát ülhetünk itt a fenekünkön, míg pár nap múlva méltóztatnak visszajönni? Hát bassza meg…

– Azt nem tudom, mikor – feleli Kira komoran. – De amikor ezt a helyet emlegették, egyértelműen nem a Földről volt szó. Többször is emlegettek valami részecskefelhőt… és az egyetlen részecskefelhő amiről szerintem valaha hallottam, az Oort-felhő volt, fizikaórán. A naprendszerünk szélén. És ha ilyen sok fény jön be – mutat a hasadásra a hajótesten –, akkor a Plútóhoz biztosan nem vagyunk közel. Szóval én a legkevésbé sem hinném, hogy ez a Föld volna. Sőt, szerintem még csak nem is a saját naprendszerünkben vagyunk.

– Igaz – helyesel szomorúan Liz.

Ami engem illet, még mindig kételkedem. Felnézek a repedésen behulló hópelyhekre, és nehezen fogom vissza az izgatottságomat. De hiszen otthon kell lennünk, nem? Odakint tél van. Könnyen lehet, hogy az Antarktiszon dobtak le minket. E pillanatban sokkal vonzóbb lehetőségnek látom az Antarktiszt, mint egy ki tudja milyen bolygót.

– Én nem akarom itt várni jól nevelten, hogy visszajöjjenek!

– Én sem… – Kira sóhajt egyet, aztán megrándul az arca, és dörzsölgetni kezdi a vállát. – De nincs köztünk egy ember sem, aki ne volna sebesült. Fogalmam sincs, milyen iramban tudunk mozogni, vagy, ha már itt tartunk, hogy egyáltalán biztonságos-e odakint flangálni. Amennyit tudunk a helyről, akár egy jégtengeren is hányódhatunk, amiben hemzsegnek az emberevő cápák.

– Te jó ég, megszólalt Napsugárlány! – mereszti szemét Liz Kirára.

– Bocsánat… – Kira grimaszol, és a tenyerét a homlokára szorítja. – Csak épp eddig is iszonyú durva dolgok történtek, és olyan érzésem van, hogy ezután csak még rosszabb lesz.

Úgy elkomorodott, hogy legszívesebben megölelném. Nem fogom hagyni, hogy mindez a kedvemet szegje. Az egyik őr halott, nálunk a fegyvere, és ebben a pillanatban távol vannak a rabtartóink is.

– Minden rendben lesz! – biztatom két társnőmet vidáman. – Ki fogunk találni valamit!

– Ki tudunk találni valami ételt is? – kiáltja felénk Megan a ferdén megdőlt raktér sarkából. – Mindenki farkaséhes!

– Az étel jó ötlet kezdetnek – helyeselek, és biccentek Liz felé. – Nézzünk körül, hogy mi áll rendelkezésünkre ahhoz, hogy átvészelhessük azt az időt, míg a kis zöld emberkék visszatérésére várunk.

Egy órányi kutatás után azonban igen gyászosnak látszik a helyzet. Nagyjából egy hétre elegendő tápkockát találtunk, meg körülbelül ugyanennyi időre elég ivóvizet. Ezen kívül semmit.

Emellett nem találtunk további fegyvert sem azon kívül, amit megszereztünk az őrtől, akit megöltünk – pontosabban én megöltem –, és meleg ruhát sem. Mindent végigkutattunk, végigkocogtattuk a falakat, megpróbáltuk, hátha rábukkanunk egy-két rejtett üregre vagy kamrára az űrhajó rakterében, de nem sokra mentünk. Az egyetlen dolog, amit felfedeztünk, egy vastag, műanyagszerű ponyvalap volt, de nem volt hozzá sem elég meleg, sem elég rugalmas, hogy felhasználhassuk a hideg ellen. Nagyjából használhatatlannak bizonyult ez is.

– Majdnem biztosra veszem, hogy Robinson Crusoe sem volt annyira nagy szarban, mint mi! – poénkodik Liz.

Magát a könyvet sosem olvastam, de mélyen egyetértek. Világos, hogy nem vagyunk megfelelően felszerelve ahhoz, hogy szélsőséges körülmények közt életben maradjunk. Nem vagyunk megfelelően felszerelve semmihez, tekintve, hogy percről percre egyre hűl a fülke belseje, és a hópelyhek meg a hideg levegő beáramlik a nyíláson.

– Ezt tényleg nem értem. – Liz mindenkinek kioszt néhány hínárkockát. – Ha azt várják tőlünk, hogy itt üljünk és várjunk, szerintetek nem illett volna ennél komolyabb túlélőkészletet itt hagyniuk számunkra?

– Elfelejted, hogy mi csak a plusz zsákmány vagyunk! – Intek, hogy nem kérek tápkockát, felajánlom egy nálam éhesebbnek. Az én gyomrom már így is épp eléggé fel van fordulva. – Amíg nem esik bajuk, csak ők számítanak igazán, nem igaz? Ráadásul őket etetni sem kell. – Hüvelykujjammal a fal mentén sorakozó tartályok felé bökök. – Márpedig még mindig tökéletes állapotban vannak.

Hát persze.

– Szerintetek nem kellene felébresztenünk őket? – Nyugtalanít a gondolat, hogy egy-két méterre tőlem öntudatlan nők lebegnek valami folyadékban, és gőzük sincs róla, hogy mi folyik körülöttük. Itt vagyok én: ha becsapódnék valahová egy űrhajóval, nem szeretnék róla tudni vajon?

– Te jó ég, dehogy! – tiltakozik Liz. – Egyáltalán, honnan tudhatnánk, hogy felfogják-e, hol vagyunk most? Vélhetően még mindig abban a tudatban alszanak, hogy az ágyikójukban teszik, és szerintük nem léteznek a kis zöld emberkék. Te például mennyire örülnél, ha erre ébrednél fel, amit itt lehet látni? Ja, meg: ó, igen, mellesleg űrhajótörést szenvedtünk valahol, és nem nagyon van kajánk sem.

– Van benne valami… – Körbejár a tekintetem az üres helyiségben, meztelen lábamon dobolva tűnődöm.

– Szerintetek mit tegyünk? – Kira közelebb csusszan az egymáshoz bújó lányokhoz, hogy egy kicsit megmelegedjen. Kimerültnek látszik.

Liz várakozásteljes pillantást vet rám.

Most én lennék a vezér? A francba! Bár… végül is, valakinek vállalnia kell ezt is, és elegem van belőle, hogy senki sem mer ötletekkel előrukkolni. Egy hosszú percig némán latolgatom az előttünk álló választási lehetőségeket.

– Nos, ha olyan bolygóra kerültünk, amelynek van oxigén a légkörében, akkor felteszem, más élőlényeket is találhatunk itt. Nem vagyok a természettudományok nagy tudora, de ha a Földön ki tudott alakulni mindenféle élet, akkor alighanem itt is lehetséges ez, nem igaz? Ezt mérlegelve akár valami nagyváros is lehet a közelben, vagy hasonló.

– Egy nagyváros, tele űrlényekkel – suttogja egy hang.

– Igaz – hagyom helyben. – Így hát akár maradhatunk is itt, és éhen halhatunk. Vagy megfagyhatunk. Most épp fenn jár a nap, de fogalmunk sincs, mennyi időnk van még estig…

– Mint ahogy arról sem, hogy az éjszaka milyen hosszú lesz – teszi hozzá Kira.

– Akár abba is hagyhatnád, Napsugárlány, hogy kiegészítgeted, amit Georgie mond – szól Liz megrovón. – Bocs!

– Szerintem legalább egy kicsit körbe kellene nézni a kinti terepen valamelyikünknek – javaslom. – Hogy kiderítse, hol vagyunk, megnézze, talál-e ennivalót és ivóvizet, és aztán visszajöhetne beszámolni.

– De nagyjából mindenki megsérült – szipogja az egyik lány. Tiffanynak hívják. Úgy néz ki, mint egy ma született bárány, ráadásul egy szemmel láthatóan iszonyúan megriadt példány. Vannak köztünk, akik a fogságra csak azért is kemény eltökéltséggel reagáltak, mások viszont teljesen összeomlottak. Tiffany a második kategóriába tartozik.

– Neked kell felderítőnek lenned – hallom Liz hangját.

– Nekem? – köpni-nyelni nem tudok.

– Végül is, nagyjából te vagy a vezetőnk, nem?

Bassza meg, de rémes, hogy nem én vagyok az egyetlen, aki így gondolta! Felnézek a tetőn tátongó résre, amelyen keresztül hópihék szállonganak. Odakint farkasordító hideg lehet, én meg vállpántos, rövidnadrágos pizsamában vagyok.

– Hogy lennék már én a vezető? Hiszen gyakorlatilag utolsónak érkeztem. – Egyedül Dominique-ot hozták be később, mint engem.

– Na, jó, de mégis te vagy az, akinek valamiféle tervei vannak. Te ölted meg az őrt is, ráadásul Kirának muszáj itt lennie velünk, ha netán a többi rohadék visszatér, mert nála van a fülhallgató. Az én térdem gatya, nem jutnék messzire. És emellett te vagy az egyetlen köztünk, aki kezelni tudja a fegyvert… – rebegteti felém
a szempilláit Liz.

Horkantok.

– Arra célzol, hogy jól tudok vele agyonverni különféle lényeket?

– Ugyan már, te is tudod, hogy mindenki másnál többet tettél, Georgie. Komolyan! – Liz színpadiasan a levegőbe bokszol, és harcias arcot vág hozzá. – Talán dúdoljam a füledbe az Eye of the Tigert, hogy feltüzeljelek?

– Nem kell, köszi! – Igyekszem felháborodottnak érezni magamat, amiért ilyen szépen belerángattak ebbe. De valamennyire tényleg érthető, hogy nekem kell vállalnom. Legalábbis azt hiszem. Kirán és Lizen kívül nemigen munkál egyik társnőnkben sem vezetői tehetség. Többé-kevésbé mindenki megsérült, és ha rá akarnék mutatni, hogy az én csuklóm is gatya, és a bordáimat mintha kalapáccsal vernék, hát abba ütköznék, hogy… tényleg mindenki sérült. Liz biceg, Kira lába is totálkáros, a többiek pedig mindenféle szempontból szétcsúsztak. Hát akarom én valaki más kezébe adni a sorsomat, abban bízva, hogy képes lesz az illető megfelelő felderítőmunkára?

– Valakinek van túlélőtapasztalata?

Valahonnan szipogást hallok. Ettől eltekintve néma csönd üli meg a helyiséget.

Hát, ja. Egyikünk sincs felkészülve minderre.

A mellettem álló Liz halkan dünnyögni kezdi az Eye of the Tiger dallamát.

Megmutatom a kis szemétnek a középső ujjamat, majd így szólok:

– Jól van, legyen. Ha én megyek ki a havazásba, szükségem lesz néhány hínárkockára, a fegyverre meg egy kis vízre.

– Nincs kulacsunk – emlékeztet Liz. – De ehetsz havat!

– De ha sárga, akkor ne! – egészíti ki valaki.

– Jaj, de vicces lett hirtelen mindenki most, hogy kiderült, én megyek – morgok. Kinyújtóztatva próbálgatom a lábamat, megmozgatom a csuklómat, és ide-oda hajlongva ellenőrzöm a bordáim állapotát. Minden mozdulatnál eltorzul az arcom. Szívás, de nem sok választási lehetőségünk van. – Jól van. Azt hiszem, valahogy kiküszködöm magamat azon a résen át – nézek fölfelé, aztán rögtön le, a koszos pizsamámra. – Viszont ez gyaníthatóan kissé túl lenge lesz a kalandhoz.

– Tudom honnan szerezhetsz magadnak néhány finom, meleg ruhadarabot – mutat Liz a halott őrre.

– Uh! – Elborzadok, annak ellenére, hogy ez már nekem is megfordult a fejemben. – Igazából eddig abban reménykedtem, hátha valaki előkap valahonnan egy bokáig érő pufidzsekit, vagy hasonlót.

– Nincs ilyen szerencséd – mondja Tiffany, és feltápászkodik. – Segítek levetkőztetni.

Nem telik bele sok idő, és lehámozzuk a testről a ruházatot. Ez volt a könnyebb rész. Most már csak azt kell kitalálni, hogy én hogyan öltsem fel, mert ismerős cipzárak vagy gombok helyett fura, rejtett kapcsokkal meg csatokkal záródik. Arról nem is beszélve, hogy tömény, vérrel keveredő csatornaszagot áraszt, amit tovább fűszerez valami émelyítő, szokatlan aroma. De ettől eltekintve vastag bélése van, és meglepően meleg. A felső olyan szűk melltájékon, hogy egymáshoz préselődő melleim egyetlen, igen kényelmetlen domborulatot képeznek alatta, de nem a látvány kedvéért viselem. Ennél lényegesen nagyobb problémának érzem a kesztyű hiányát, illetve azt, hogy a cipőt olyasvalakire szabták, akinek egy lábfején két nagylábujja van, nem pedig öt apró egymás mellett. Valahogyan mégis beletuszkolom a lábamat, a jobbat is, a balt is, de máris érezhető, hogy séta közben rendkívül fájdalmas élmények elé nézek.

Ám még mindig messze jobb mindez, mint a semmi. Ami enélkül volna rajtam.

– Tartsd a kezedet a dzseki ujjában – javasolja Tiffany. – A testhőd sokat fog segíteni.

Bólintok, aztán betuszkolom a fegyvert is a kabátom elejébe: hosszú csöve édesen megpihen kebleim között. A koszos kócot, ami egykor a hajam volt, befonom, hogy ne lógjon a szemembe, elveszem a hínárkockákat, amiket Liz nyújt felém, aztán nagy levegőt veszek.

– Igyekszem olyan gyors lenni, amennyire csak lehet – ígérem a többieknek. – Megpróbálok segítséget szerezni. Hátha találkozom emberekkel. Vagy legalább találok valami ehetőt. Bármit. A lényeg, hogy visszajövök. Ha viszont holnapig sem térek vissza, hát… akkor… hát akkor, szerintem… ne induljatok el a keresésemre!