ALEXANDRA ELLE

A lelki gyógyulás útja

Gyakorlatias és hatékony öngyógyító-kalauz,
egy sorsfordító utazás a félelmeinktől a lelki békéig

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Alexandra Elle / HOW WE HEAL

Chronicle Books LLC., San Francisco, USA, 2022

Fordította

Hegedűs Péter

Szerkesztette

Barsi Nikoletta

Copyright © Alexandra Elle, 2022

Hungarian translation © Hegedűs Péter, 2023

Hungarian edition © GLB Könyvkiadó Kft., 2023

Cover design © GLB Könyvkiadó Kft., 2023

Original illustrations © Laxmi Hussein, 2022

Original design by Vanessa Dina.

Minden jog fenntartva.

A könyv – a kiadó írásos jóváhagyása nélkül – sem egészében, sem részleteiben nem sokszorosítható vagy közölhető, semmilyen formában és értelemben, elektronikus vagy mechanikus módon, beleértve a nyilvános előadást vagy tanfolyamot, a hangoskönyvet, bármilyen internetes közlést, a fénymásolást, a rögzítést vagy az információrögzítés bármely formáját.

A könyvben olvasható információk csupán tájékoztató jellegűek, nem pótolják egyetlen egészségügyi probléma diagnózisát, kezelését sem. Nem helyettesíthetik a képzett egészségügyi szakemberrel folytatott konzultációt. E könyv tartalma csupán segítséget nyújt egy egészségügyi szakember által előírt észszerű és felelős kezelési programhoz. A szerző és a kiadó semmiféle felelősséget nem vállal a könyv tartalmának félreértelmezéséért vagy téves alkalmazásáért.

GOOD LIFE BOOKS, BUDAPEST

Felelős kiadó Eitner Noémi és Melher Viktor igazgatók

Műszaki vezető Horányi Laura

Főszerkesztő Melher Viktor

Tipográfia Madarász György

Borítót készítette eyelab.dk

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

EPUB ISBN 9789636300173

MOBI ISBN 9789636300180

A SZERZŐ JEGYZETE: Miért lépünk a gyógyulás útjára?

1. Kezdd az alapoktól

Az önbizalomhiány és a félelem kezelése

Merj megbocsátani önmagadnak

Nyiss teret magadnak az újrakezdéshez

Tudatosítsd és nevezd meg szükségleteidet

2. Barátkozz meg a félelmeddel

Leplezd le szorongásaid a naplód lapjain

Tekints a fájdalomra szövetségesként

Válts pozitív belső monológra

Tanuld meg szeretni önmagad napról napra

3. Követeld vissza a hatalmad

Halld meg lényed valódi hangját

Írd át az önmagadnak mesélt történetet

Tanulj meg együtt élni a régi históriákkal

Gyámolítsd a bensődben élő gyermeket

Intelmek és levelek fiatalabb énednek

Békülj ki a múltaddal

4. Gyógyítsd meg a szíved

Arra menj tovább, amerre a szíved vezérel

Légy hálás

Fedezd fel és éld át újra a lét örömét

Szólítsd meg az életörömöt levélben

Ereszd szélnek mindazt, ami visszahúz

Olvasóimnak:

Amikor magunkat gyógyítjuk,
a családunk bajait is orvosoljuk.

Lányaimnak:

El sem tudom mondani,
mennyire szeretlek titeket.
Miattatok léptem a gyógyítás útjára.

Évek óta arra iparkodom megtanítani boldog-boldogtalant, hogyan orvosolhatja a bajait írással. Szerte a világon tartottam önsegítő műhelyfoglalkozásokat, és emberek ezreinek segítettem a gyógyulás útjára lépni. Ez a könyv mégis csaknem hamvába holt, annyira hatalmába kerített az önbizalomhiány, és úgy felerősödtek az imposztorszindrómám tünetei. Azon vettem észre magam, hogy beszippantott a negatív gondolatok örvénye, és egyre-másra így tépelődöm: „Mégis mit képzelsz, ki vagy te? Miért gondolod, hogy alkalmas vagy e könyv megírására? Hiszen nem vagy sem orvos, sem terapeuta, de még kutatói tapasztalattal rendelkező tudós sem. Egyszerűen nincs hozzá elegendő tapasztalatod!”

E negatív belső monológot zsolozsmázva ültem le a számítógép elé, hogy megpróbáljak könyvet írni a gyógyításról, benső lényünk felfedezéséről és önbizalmunk megszilárdításáról. Valahányszor nekiveselkedtem az írásnak, a szemem égni kezdett. A szívem vadul dörömbölt a mellkasomban, a tenyerem izzadt. És a szorongás újra meg újra úrrá lett rajtam. A legtöbb esetben biztonságosabbnak éreztem megfutamodni, mint tovább gyötörni magam. És amint elkullogtam, az önbizalomhiány hangja harsant fel a fejemben: „Látod? Te az a fajta vagy, aki mindent felad! Ezért nem fogsz soha megbirkózni a feladattal. Egyszerűen nem erre a munkára születtél.” Ez azért elég durva, nem igaz? Hát igen, a történetek, melyeket nap mint nap bebeszélünk magunknak, éppúgy képesek sárba rántani, mint a magasba emelni minket.

Amint aztán kezdtem egyre mélyebbre ásni az okot keresve, hogy miért akarom ilyen elszántan lebeszélni magam e könyv megírásáról, lassan rájöttem, hogy a félelmeim alaptalanok. Amiatt aggódtam, hogy túl kevés a tapasztalatom a feladathoz, holott erről szó sincs. Persze nincs diplomám pszichológiából, és nem vagyok főállású kutató, de igazán viharos életet tudhatok magam mögött. Súlyos sebeket kaptam, ám igenis sikerült meggyógyulnom – és ez azért jelent valamit! Ráeszméltem, hogy az én szerepem hozzásegíteni az embereket, hogy tevőlegesen részt vállaljanak gyógyulásuk folyamatában, és olyan könyvet írni, mely valóban gyógyír lehet számos bajukra.

Azért bocsátom előre mindezt, mert tisztában vagyok a ténnyel, hogy időről időre mindnyájan kételkedünk önmagunkban, sőt hajlamosak vagyunk megfeledkezni arról, hogy kik vagyunk, és milyen messzire jutottunk életutunkon. Gyakran önmagunk legkíméletlenebb kritikusaiként lépünk fel. Életünk folyamán egyszer vagy másszor mindnyájan ostoroztuk magunkat a hiányosságaink miatt ahelyett, hogy a jó tulajdonságainkra összpontosítottunk volna. Miközben e sorokat olvasod, talán az jár a fejedben: „A környezetem sulykolta belém e negatív meggyőződéseket önmagammal és a képességeimmel kapcsolatban, én pedig készséggel elhittem mindent.” Ám jottányit sem számít, honnan ered a kisebbrendűségi komplexusod: egyszerűen azt kell szem előtt tartanod, hogy ha valóban meg akarsz gyógyulni, és meg akarod cáfolni az alaptalan történeteket, melyeket bebeszéltél magadnak, vagy amelyeket mások rágtak a szádba, akkor mit sem segít, ha behúzott farokkal elsomfordálsz! A gyógyuláshoz elengedhetetlen, hogy kapcsolatba kerüljünk valódi énünkkel – ehhez viszont az kell, barátaim, hogy kihúzzuk magunkat és a sarkunkra álljunk!

Jómagam évek óta igyekszem megszelídíteni belső kritikusomat a terápia során, és szorgosan igyekszem elnémítani elmém ama részét, mely folyamatosan azt sulykolná belém, hogy nem vagyok elég jó. Tudom, hogy rengetegen járnak ugyanebben a cipőben, hiszen részem volt a kiváltságban, hogy emberek ezreinek segítsek az írással felszabadítani a bensőjükben rejlő gyógyító erőt. És minden egyes alkalommal őszintén elképedtem rajta, milyen éleslátóan és tárgyilagosan nyilatkoznak meg ezek az egyének a naplójuk lapjain. Rájöttem, hogy az írás révén képesek olyan őszintén szembenézni fájdalmukkal, ahogyan korábban sosem mertek. És kivétel nélkül mindegyikük ugyanarra a magállapításra jut: „Szeretnék rátalálni önmagamra, szeretném meggyógyítani a szívemet, és meg akarok szabadulni mindattól, ami ennek útjában áll!” Ám igen gyakran megesik, hogy miután felfedték a baj gyökerét, az emberek nem tudják, hogyan láthatnának hozzá önmaguk meggyógyításához, mert nem hajlandók szembesülni érzelmi sebeikkel és traumáikkal.

Ezt mélységesen megértem. Én magam is éveken át homokba dugtam a fejem, hogy ne kelljen szembenéznem a fájdalmammal. E struccpolitika pedig önsorsrontó viselkedésformákhoz vezetett: szorongtam, depresszióba zuhantam, sokféleképpen pusztítottam önmagam, és tizennyolc éves fejjel gyermeket hoztam a világra, mert rossz helyen kerestem a szeretetet, vigaszt és figyelmet. Sajgó sebeink begyógyítása emberpróbáló feladat, de igenis véghezvihető. Mi, emberek összetett és sok tekintetben gyarló lények vagyunk. Én azt szeretném, ha megtanulnánk együtt élni e ténnyel, és nyitottan tekintenénk félelmeinkre és tökéletlenségeinkre a maguk pőre valójában.

Nekem az írás hozta meg a gyógyulást – úgy sikerült megszabadulnom emocionális terheimtől, feldolgoznom legmélyebb érzelmeimet, és új irányt szabnom életemnek, hogy mindent papírra vetettem. Mindmáig igyekszem a leírt szavakkal formálni önmagam, és attól sem félek, hogy olykor gyengének és bizonytalannak mutatkozzak, hiszen mindenkor hálásnak érzem magam, igyekszem kiaknázni a magamban rejlő lehetőségeket, és őszintén méltánylom, hogy eddig eljutottam.

Az írás emlékeztet rá, nem kell minden hibámat levetkőznöm, hogy a gyógyulási folyamat kezdetét vegye – elegendő, ha bátorsággal vértezem fel magam, és szembenézek mindazzal, ami feketén-fehéren ott áll előttem a lapon. Papírra vetett szavaim nem hagyják elfelednem, hogy bármilyen kétségek gyötörjenek is, az előttem álló munka elől nem bújhatok el. Amint pőre őszinteséggel fordulok naplómhoz, és tudatosítom magamban, hogy nem vagyok a saját gondolataim áldozata, máris gyógyulni kezdek. Amikor azon tépelődtem, hogy nem vagyok eléggé összeszedett e könyv megírásához, elég volt a naplóm lapjaira pillantanom, hogy az ellenérveken túlmenően a valódi indítékaim is feltáruljanak előttem. Ha kellő őszinteséggel firtatjuk a miértet, végül mindig rányílik szemünk az igazságra. Ám a tisztánlátásért bizony meg kell küzdenünk. A gyógyulás lassú és szent folyamat, melyen mindnyájan végigmegyünk életünk folyamán.

Minél behatóbban vizsgálom saját gyógyulásomat, és minél több gyógyítóírás-tanfolyamot tartok, annál világosabban látom, hogy nem muszáj leragadnunk a traumáknál. Anélkül is megtapasztalhatjuk, tudatosíthatjuk és kezelhetjük fájdalmunkat, hogy elmerülnénk és tehetetlenül dagonyáznánk benne. Számomra ezt jelenti végigmenni – avagy átküzdeni magunkat – a gyógyulás folyamatán: hogy valahányszor megbotlunk vagy elbukunk, igenis talpra kászálódunk és továbblépünk. Régebben úgy hittem, hogy ez holmi nyűgös vánszorgás – hiszen sosem jutunk el a teljes gyógyulás végcéljáig –, ám minél inkább tisztába jövök önmagammal és érzékeny pontjaimmal, annál világosabban felismerem, hogy a lényeg csupán a következő: tudatosan kecmeregjek ki a fájdalom mocsarából, ismerjem fel valódi természetét, és használjam fel céltudatosan az eszközöket, melyeket e könyvben megosztok veled. A gyógyulás folyamatának valóban nincs végpontja.

Az egészségtudatos közösségben a gyógyulást gyakran valóban egyfajta végcélként emlegetik. Ez az üzenet pedig azt sugallja, hogy ha sikerül orvosolnunk a bajunkat és túljutnunk rajta (bármi legyen is e baj), akkor egyszer s mindenkorra tökéletesen rendbe jövünk. Ám a gyógyulás korántsem jelenti, hogy érzéketlenné válunk a traumára, mely eredendően sebet ejtett rajtunk, s hogy az többé sosem okozhat nekünk szenvedést. Gyógyulásunk szakadatlanul zajlik – vagyis ahogyan ügyfeleimnek és tanítványaimnak mondogatni szoktam, újra meg újra eszünkbe kell idéznünk, hogy ugyanolyan gyengéd törődéssel vegyük körül és éppúgy istápoljuk saját magunkat is, mint mindenki mást.

Miközben gyógyulunk, teret nyitunk a lehetőségek előtt, új fogalmakat alkotunk önmagunkról, és átírjuk belső monológjainkat – magyarán gyarapodunk és tökéletesedünk, gyakoroljuk magunkat a megbocsátásban, új utakra lépünk és azokon haladunk tovább, közösséget építünk és kötelékeket alakítunk ki. Megszabadulunk a kínzó szégyenérzettől, kifejezésre juttatjuk önmagunk iránt érzett szeretetünket, a saját lábunkra állunk és mindent újrakezdünk. Megváltoztatjuk önazonosságunkat, szembenézünk a félelmeinkkel, és megszilárdítjuk önbizalmunkat. Elmélyítjük a kapcsolatainkat, és erősebb szálakkal kötődünk a köröttünk élőkhöz. Miközben gyógyulunk, lassan lerázzuk magunkról béklyóinkat.

A gyógyulás olyan egészséges közösségérzetet teremt, amilyet a nyomorúság és a kétségbeesés soha nem képes létrehozni. Ezt nagyon jól tudom, hiszen jómagam is hosszú éveken át hagytam, hogy a közös boldogtalanság kössön össze sorstársaimmal, és e kapcsolatok bizony sem számomra, sem számukra nem bizonyultak egészségesnek. Kölcsönösen függtünk egymástól, és érzelmi zűrzavarban vergődtünk. És megesik olykor, hogy gyógyulásunkkal bebizonyítunk valamit, és változást hozunk a külső szemlélők életébe is. Könnyen megeshet, hogy a környezetedben egyesek még nem állnak készen önmaguk meggyógyítására, ám amint végignézik, hogy te miként változol, törsz ki az ördögi körből és orvosolod a bajodat, ők is ráébrednek a lehetőségeikre, s mintegy engedélyt adnak maguknak ezek kiaknázására a saját életükben.

Az én környezetemben is sok olyan ember akadt, akik nem voltak elég érettek a saját bajaik orvoslására, és nekem is csak azt hajtogatták, hogy úgysem leszek soha több, mint minden élettapasztalat híján lévő, lecsúszott tini anya. Ám én nem voltam hajlandó hinni nekik, és keményen küzdöttem, hogy ne váljanak valóra e csüggesztő jóslatok. És sosem fogom hagyni, hogy mások vészmadárkodása megriasszon.

Talán te vagy a családod egyetlen tagja, aki kitört a bevett viselkedésminták fogságából, és az is meglehet, hogy a baráti körödből egyedül te döntöttél úgy, hogy lerázod a bénító érzelmi kötelékeket. Tisztában vagyok vele, hogy emiatt elszigeteltnek érzed magad, mégis tovább kell haladnod a gyógyulás útján, hiszen csakis így remélheted, hogy előbb-utóbb szeretteid is útitársadul szegődnek. Rajta hát, húzd meg a határokat és lépj a tettek mezejére, hiszen az életed egyedül a te kezedben van – és a többiek is ugyanígy felelnek önmagukért. Ne feledd, megesik, hogy mélységesen szeretünk másokat, és mégis úgy döntünk, hogy nem rekedünk meg a hozzájuk fűződő egészségtelen kapcsolataink posványában! Ha te a gyógyulás útjára lépsz, példáddal másokat is erre ösztönözhetsz. Döntéseddel nyílt felhívást intézel a környezetedben lévőkhöz, hogy tegyenek ők is próbát, mi mindent érhetnek el az öngyógyítással a saját életükben.

A gyógyulás körkörös folyamat, mely alapvető átalakulást hoz az életedbe, akár egy törött karról, akár egy megtört szívről van szó. És igenis figyelmet kell szentelnünk annak, ami fáj, gyötrelmet okoz és felemészt minket. Ha szemet hunyunk a gyötrelmeink felett, azzal nem orvosoljuk őket, inkább csak felgyorsítjuk testünk, elménk és szellemünk szétzilálódását. Ha nem nézünk szembe a fájdalommal és a szenvedéssel, az lassan tönkretesz minket.

Az idők során rájöttem, hogy az öngyógyítás tudatos döntés eredménye: az embernek el kell határoznia, hogy tanulni fog a hibáiból, és nem becsüli alá magát. És ez bizony erőfeszítést igényel – szüntelenül keresnünk kell a dolgok pozitív oldalát. Ezért hajtogatom, hogy ez egy végeérhetetlen folyamat, egy „örök szerelem”, afféle holtomiglan-holtodiglan. Valahányszor igazán gyötört a fájdalom, úgy sikerült megőriznem a lelki békémet, hogy újra meg újra elismételtem magamban: a gyógyulás tudatos döntés, melyet olykor pokolian nehéz meghozni. Miután felhagytam a hamis ábránd kergetésével, hogy ha egyszer sikerült elmulasztanom a fájdalmamat, akkor örökké védett leszek tőle, többé nem estem kétségbe amiatt, hogy olykor cserben hagy csalóka biztonságérzetem. Elég volt eszembe idéznem, hogy nem szabad ellankadnom, s hogy továbbra is figyelmet kell szentelnem a problémának, amit már orvosolni véltem, és máris vigaszt merítettem a tudatból.

E könyv lapjain arra invitállak, hogy szegődj társamul egy gyógyító utazásra, teremts újra kapcsolatot valódi lényeddel, és fogadd nyitottan a szívedből felbuzgó életörömöt. Őszintén remélem, hogy ez e kötet kezedbe adja a szükséges eszközöket saját öngyógyító rendszered kialakításához. Csak kezdd el felderíteni, hogy mi válik be az életedben, és hogy mitől érzed jól magad! Hiszen jóllehet a „gyógyulás” mindnyájunknak mást és mást jelenthet, egyvalami biztos közös bennünk, éspedig a vágy, hogy beteljesítő és felszabadult életet éljünk még akkor is, ha a sorsunk mostohára fordul.

A következő oldalakon egy négylépéses gyógyító eljáráson foglak végigkalauzolni. Az első lépésben megvizsgáljuk az önmagaddal kapcsolatos kételyeidet, és megteremtjük az újrakezdés lehetőségét, hogy elindulhassunk az előttünk álló úton. A második lépésben felderítjük, miként barátkozhatsz meg a félelmeddel, hogy az többé ne uralkodjon feletted. A harmadik lépés megtanít rá, hogyan juthatsz újra birtokába a bensődből fakadó erőnek, és miként írhatod át tudatosan a történetet, amit folyton-folyvást mesélsz magadnak. A negyedik lépés pedig segít eljutnod odáig, ahol csak a pozitív dolgokra összpontosítasz, hogy hálatelten és derűsen élhesd az életed.

Én is e négylépéses eljárásra támaszkodva járom a gyógyulás útját, és ez segített műhelyfoglalkozásaim több ezer résztvevőjének is begyógyítani a szívükön ejtett sebeket. Noha a gyógyulás útja sosem nyílegyenes, remélem, hogy ha követed e lépéseket, hatékony gyógyírra lelhetsz – olyan orvosságra, mely újra meg újra képes lesz beforrasztani sebeidet.

Minden lépés tartalmaz naplóírási gyakorlatokat. A naplóvezetés nélkülözhetetlen eleme a munkának, melyet együtt végezni fogunk. E sorokat olvasva talán arra gondolsz, hogy „nekem aztán tényleg nincs irodalmi vénám”, vagy hogy „sosem jeleskedtem a tollforgatásban”. Most mégis hessegesd el ezeket a gondolatokat! Az írás kivétel nélkül mindenkinél érezteti jótékony gyógyhatását. Legyen a naplód meghitt társad, a bizalmasod, sőt a tükröd, mely megmutatja neked valódi képmásodat! Bejegyzéseidben merj gyengének mutatkozni, hiszen csak így töltheted fel magad újult erővel! Amikor azért írunk, hogy gyógyuljunk, színlelés és ítélkezés nélkül tárulkozunk fel önmagunk előtt, hiszen lényünk legmélyebb, legszentebb gyökeréig igyekszünk lehatolni.

Az „írásbeli feladatokon” túlmenően beszélgetésindító javaslatokat, meditációs és légzőgyakorlatokat is találsz e kötetben, melyek együttesen alkotják öngyógyító rendszerünk gerincét. Írásgyakorlataink célja, hogy könnyítsünk lelki terheinken, ráleljünk szenvedésünk okára, és új történeteket dolgozzunk ki magunknak a jövőre nézve. Szeretteinkkel azért elegyedünk mélyenszántó beszélgetésekbe, hogy elmélyítsük a kapcsolatunkat, és támogatásra leljünk. A meditáció és a légzőgyakorlatok pedig arra szolgálnak, hogy oldják testünk feszültségét, és fogékonnyá tegyék szellemünket a gyógyító derűre.

E kötetben elszórtan itt is, ott is találunk rövid esszéket és interjúkat, melyeket csodálatos nők – szerzők, sportolók, terapeuták, művészek – írtak és adtak, akik mélyreható gyógyító munkát végeztek. Szívből remélem, hogy történeteik reményt és ösztönzést nyújtanak majd számodra a saját utadhoz.

Miközben végighaladsz e könyvön, tartsd szem előtt, hogy a mi munkánk sosem ér véget. A gyógyítással az egész családfánk minden baját orvosolnunk kell – fel kell ismernünk és kezelnünk kell mindazokat a traumákat, melyeket nemzedékek szenvedtek el és örökítettek tovább –, és ez bizony időigényes folyamat. Akkor se csüggedj, ha a családodból te vagy az egyetlen, aki e gyógyító munkára adta a fejét! Igenis képes vagy rá, hogy úttörő tevékenységeddel mutasd az irányt a többieknek! Ez eleinte ugyan nehéz tehernek tűnhet, ám ne feledd, hogy érzelmi ballasztodtól bármikor megszabadulhatsz. Vesd le bátran a válladról a fájó régi érzések és rossz szokások terhét! Ha többé nem válnak hasznodra, hagyd őket hátra szemrebbenés nélkül. Persze nem mindenki fogja megérteni önmagad, a jólléted és gyógyító munkád iránti elkötelezettségedet, ám ez egy pillanatig se aggasszon! Soha ne feledd, hogy miért léptél a gyógyítás útjára, és tartsd meg híven az ígéreted, hogy rendületlenül haladsz rajta tovább.

Amikor pedig úgy érzed, hogy gyógyító munkád túlságosan megerőltetővé, kimerítővé vagy bonyolulttá vált, tarts bátran pihenőt! Szusszanj egyet, és vedd szemügyre távolról a problémát, amit megpróbálsz megoldani, orvosolni vagy elhárítani. A gyógyításnak nem az a lényege, hogy minél hamarabb túless rajta, hanem hogy a saját tempódban végezd, odafigyelj önmagadra, és rangsorold a szükségleteidet. Miközben lassan visszanyered testi-lelki egészségedet, féltő gonddal gyámolítod magad, olyan gyengéden, ahogyan senki más nem lenne képes. Te viszont igenis képes vagy rá, még ha ez azzal jár is, hogy időről időre meg kell állnod, és körültekintve újra meg kell határoznod a követendő irányt.

Közös utazásunk során feltárjuk egymás előtt hibáinkat, hogy képesek legyünk szembenézni velük, s enyhet adón és maradandón gyógyíthassuk be érzelmi sebeinket. És persze figyelmet szentelünk életünk apró ünnepeinek, az öröm, a gyógyulás és a hála pillanatainak is. A jól végzett munka igenis jutalmat érdemel! Rövid szüneteket tartunk tehát a papíron végzett megfeszített gyógyító munkában, hogy a derű szemüvegén át vessünk egy pillantást életünkre, és megtanuljuk, mitől buzdulunk fel, mitől érezzük magunkat biztonságban és békességben.

Ahogyan Maya Angelou mondta: „Ha te nem segítesz magadon, mások sem fognak.” Ezt a mondást jól vésd az eszedbe! Ha igazán arra vágysz, hogy gyógyulásod megvilágosodást hozzon, akkor veselkedj neki, és tisztázd az egyes élethelyzeteket, legyenek bármilyen zűrösek és homályosak. Hagyj időt magadnak a pihenésre, de térj vissza újra meg újra a megoldatlan problémákhoz. A gyógyulás szakaszokban megy végbe, szentelj tehát folyamatos figyelmet magadnak, a testednek és az érzéseidnek, miközben átküzdöd magad a mindennapok hullámhegyein és -völgyein! Mialatt a saját bajainkat orvosoljuk, gyógyulást hozunk felmenőinknek és leszármazottainknak, szeretteinknek és közösségeinknek is. Márpedig ez, barátaim, igenis mélyreható és nélkülözhetetlenül fontos folyamat!

Tíz ok, amiért a gyógyulás útjára lépek

Naplód első oldalának tetejére írd fel címnek: „Miért lépek a gyógyítás útjára?” Majd sorolj fel tíz indokot, ami az eszedbe jut! Okaidat papírra vetheted egy ültő helyedben vagy több különböző alkalommal is, ahogy sorban az eszedbe jutnak. Adok néhány tippet, hogy megmozgassam a fantáziád.

Azért léptem a gyógyulás útjára,
mert arra vágyom, hogy…

Azért léptem a gyógyulás útjára,
mert szükségem van rá, hogy…

Azért léptem a gyógyulás útjára,
mert megérdemlem, hogy…

Azért léptem a gyógyulás útjára,
mert érzem, hogy…

Azért léptem a gyógyulás útjára,
mert látom…

Azért léptem a gyógyulás útjára,
mert szeretek…

Azért léptem a gyógyulás útjára,
hogy példát mutassak…

Azért léptem a gyógyulás útjára,
mert elhatároztam, hogy…

Azért léptem a gyógyulás útjára,
mert képes vagyok…

Azért léptem a gyógyulás útjára,
mert hiszek…

Mihelyt összeállítottad a listádat, a három legfőbb indokodat írd fel egy-egy öntapadós cédulára! A cédulákat ragaszd ki valahová az otthonodban, ahol mindig szem előtt vannak – a konyhaszekrényre, a fürdőszobatükörre vagy az éjjeliszekrényedre. Akár le is fotózhatod az egyiket, és kiteheted a telefonodra háttérképnek. Mélyen igaz a mondás. hogy „hiszem, ha látom”. Sőt, amit az ember gyakran lát, azt nem csupán elhiszi, de jól az eszébe is vési. Ha pedig szükséged van egy kis ösztökélésre az induláshoz, vess egy pillantást az én listámra.

Azért léptem a gyógyulás útjára,
mert arra vágyom, hogy lerázzam magamról az érzelmi béklyókat.

Azért léptem a gyógyulás útjára,
mert szükségem van rá, hogy végre tisztán lássak.

Azért léptem a gyógyulás útjára,
mert megérdemlem, hogy békességre leljek.

Azért léptem a gyógyulás útjára,
mert érzem, hogy nyitott vagyok és készen állok.

Azért léptem a gyógyulás útjára,
mert látom magamban a fejlődés lehetőségét.

Azért léptem a gyógyulás útjára,
mert szeretek visszatekinteni a megtett hosszú útra.

Azért léptem a gyógyulás útjára, hogy példát mutassak a gyerekeimnek.

Azért léptem a gyógyulás útjára,
mert elhatároztam, hogy kitörök egészségtelen viselkedésformáim körforgásából.

Azért léptem a gyógyulás útjára,
mert képes vagyok megteremteni az áhított nyugalmat az elmémben és az életemben.

Azért léptem a gyógyulás útjára,
mert hiszek a gyógyulás folyamatában, és az előttem álló útban.

A gyógyulás végeláthatatlan folyamat. Amikor már azt hiszem, hogy végre túljutottam egy problémán, az élet gáncsot vet nekem, és én máris újra a padlón találom magam: önbizalomhiánnyal küzdök, és negatív belső monológokkal csüggesztem magam. Erre nemrégiben döbbentem rá, amikor egy kedves barátnőmmel, Erikával töltöttem egy napot. Kezdd az alapoktól

Erika meg én a fa ebédlőasztalnál ücsörögtünk az ódon házban, amit kibéreltünk magunknak. Az életünkről csevegtünk, és a temérdek változásról, amit az anyaság, a párkapcsolataink és a munkánk hoztak az életünkbe. Erika elvált a férjétől, én pedig minden áldott nap úgy éreztem, hogy megfulladok odahaza, míg a világjárvány alatt bezárva kellett élnem. Vacsora közben egy pohár bor mellett meghánytuk-vetettük életünk eseményeit: a jó és a rossz dolgokat, a fordulatokat és küzdelmeket. Emlékszem, a kritikamentes nőtársaság biztonsági hálójával úgy éreztem, végre elengedhetem magam. Gyógyítóan hatott rám ez a zavartalan csajos dumaparti.

Ahogy a beszélgetés életünk aktuális eseményeiről lassan a gyerekkorunkra kanyarodott, úgy éreztem, ideje végre megsütnöm a barackos morzsasütit, amit egy hónapja tervezgettem. Egész álló nap erről a desszertről áradoztam Erikának, mindketten izgatottan vártuk már, hogy végre belevághassunk.

Pedig korántsem mindig érdekelt a sütés-főzés. Kislányként a konyha nem tűnt épp csábító helynek számomra. Anyám ki nem állhatta a rendetlenséget, és ha a konyhában tüsténkedtem, folyton a lába alatt voltam. Úgyhogy inkább csak messziről néztem, ahogy ebédet készít. A főzést hosszú éveken át inkább valami tiltott tevékenységnek tekintettem, semmint felszabadító és meghitt napi gyakorlatnak. Azután a húszas éveim elején egy közeli barátom megtanított rá, hogy felesleges túlagyalnom a dolgot, és jobban teszem, ha egyszerűen az ínyemre és az ízlésemre bízom magam a konyhában. Visszatekintve ez volt az egyik első komoly leckém, mely arra tanított, hogy bízzak meg magamban, és ha nem tudom is pontosan, hogy mit csinálok, azért csak próbálkozzak. Manapság felnőttként, aki imád szakácskodni – különösen a gyerekeivel –, temérdek örömet lelek abban, hogy mindent az alapoktól kezdek: fenekestül felforgatom a konyhát, mígnem a ruhám liszttől, a konyhapult a kiszóródott cukortól fehérlik, és előszeretettel nyalom le a kanálról a palacsintatésztát vagy a cukormázat. Mindannyiszor felvillanyoz, ha olyasmit készíthetek, amiért széles mosoly és tele pocak a jutalmam – úgy érzem, ilyenkor egyszerre táplálom a testet és a lelket.

Ezt az érzést akartam most megosztani Erikával: a szívderítő élményt, hogy a semmiből egy ínycsiklandozó finomságot rittyentünk. Amint az óra jelezte, hogy letelt a sütési idő, rohantunk a sütőhöz, s alig vártuk, hogy végre megkóstolhassuk a művünket. A süti pompásan nézett ki. Tökéletes aranybarnára sült, a cukor gyönyörűen karamellizálódott a tetején. Elragadtatva figyeltük, ahogyan a vaj megannyi parányi vulkánkitörésként buggyan fel a tésztakéreg alól. Az ínycsiklandozó desszert láttán annyira elragadott a lelkesedés, hogy lefényképeztem, és egy áradozó megjegyzés kíséretében elküldtem a fotót anyunak és a nagymamámnak, hogy eldicsekedjek remekművemmel.

Anya válaszul ezt írta vissza:

– Lassan csak megtanulsz sütni…

– Még hogy lassan megtanulok sütni? – méltatlankodtam. – Hiszen évek óta sütök-főzök az egész családnak… igazán nincs ebben semmi új.

Kis párbeszédünk ezzel le is zárult.

A plafonon voltam dühömben, és már bántam, hogy elküldtem nekik az üzenetet. Abban a pillanatban így fortyogtam magamban: „Na persze, anyám soha nem képes kimondani, hogy »Ez már döfi, Alex! Milyen szép süti. Biztosan az íze is isteni!« Még egy szimpla »Ez aztán fincsi lehet!« is megtenné. Csupa olyasmit ejt ki a száján, amivel megfoszt a kevéske önbizalmamtól.” Könnyes szemmel pillantottam fel a telefonom képernyőjéről: megbántódtam, és egyben ostobán éreztem magam a sértődékenységem miatt. Erika megkérdezte, hogy mi a baj, mire zokogásban törtem ki. Barátnőm magához vont és átölelt.

– Semmi baj, kincsem – vigasztalt szeretetteljesen duruzsoló hangon. – Mindnyájunk életében vannak érzékeny pontok, amelyeken még nem tudtuk túltenni magunkat.

Amikor kissé összeszedtem magam, kitárgyaltuk a problémámat. Én részletesen beszámoltam róla, mennyire jelentéktelennek és haszontalannak érzem magam, valahányszor lefitymálják kisebb-nagyobb teljesítményeimet, és hogy bármekkora erőfeszítéseket tettem is, hogy feldolgozzam negatív élményeimet és túltegyem magam rajtuk – többek között az anyámhoz fűződő kapcsolatomban –, bizonyos interakciók, mint akár egy ilyen rövidke üzenet, továbbra is képesek egyből a padlóra küldeni.

Elmeséltem Erikának, milyen gyötrelmes dolog családom egyetlen belátó tagjának tudni magam, és hogy mennyire embert próbáló és magányos szerep a saját vállamon viselni a felelősséget összes felmenőm és leszármazottam érzelmi gyógyulásáért. Kudarcélményként éltem meg, hogy képtelen vagyok elfogadni: bizonyos dolgokon egyszerűen nem változtathatok. És olykor bizony frusztrálónak – az imádott sütés-főzéssel ellentétben meddő erőfeszítésnek – éreztem, hogy kénytelen vagyok gyógyító munkámat újra meg újra elölről kezdeni.

E gyenge pillanatomból azt a tanulságot vontam le, hogy vagy megbékélek életkörülményeim rideg valóságával, vagy továbbra is egyre-másra hozom magam hasonló frusztráló helyezetekbe, melyekben holmi nagy áttörésekre számítok, noha magam is tisztában vagyok vele, hogy ez hiú remény. Ettől még sem az anyám, sem én nem leszünk jobbak vagy rosszabbak; az egész csupán annyit jelent, hogy bizonyos dolgokon nem lehet változtatni – és hogy mi ketten különbözünk egymástól. Ezzel a problémával pedig nekem kellett megküzdenem, hiszen anyám nem szenvedett a helyzettől. Fogalma sem volt róla, hogy kis üzenetváltásunk tönkretette az estémet, mélyen megbántott, és megingatta az önmagamba vetett hitemet. Hiszen még mindig nem gyógyultak be teljesen a gyermekkori sebeim – továbbra is figyelmet kellett hát szentelnem nekik. Erika pedig alkalmat adott rá, hogy kibeszéljem magam, és együttérzőn hallgatott. Emlékeztetett rá, hogy a szüleink minden tőlük telhetőt elkövetnek a lehetőségeikhez mérten, és nem ők tehetnek róla, hogy ez sem hozza meg számunkra a várt és remélt gyógyulást.

Mára olyan jól megtanultam, mit jelent nulláról újrakezdeni valamit, hogy a folyamat – akárcsak a sütés – az esetek zömében inkább új energiával tölt fel, semmint hogy kimerítene. Saját lelkünk és kapcsolataink ápolásához elkötelezettségre, hatékony kommunikációra és nyílt szívre van szükség. Ha nem akarunk mindent folyton kézben tartani, s végre figyelmet szentelünk a saját szükségleteinknek és vágyainknak is, világosabban átlátjuk a helyzetünket még akkor is, ha épp elcsüggedtünk, csalódottak vagy szomorúak vagyunk. A gyógyulás ugyanúgy hullámokban érkezik, ahogyan a gyász és a fájdalom, s a puszta tény, hogy elölről kell kezdenünk a folyamatot, korántsem jelenti, hogy gyarlók és érdemtelenek, egyszóval reménytelen esetek vagyunk – sőt, éppen ez bizonyítja, hogy hús-vér emberek vagyunk, akiknek sikerült ráhangolódniuk a saját érzéseikre. Engedd, hogy életed viszontagságai bizonyítsák, milyen sokat tanultál! Hagyd, hogy az öröm tünékeny pillanatai – például amikor barna cukrot hintesz a morzsasütire – eszedbe idézzék, milyen messzire jutottál gyógyító munkádban! A világ sosem fordul ellenünk, még akkor sem, ha olykor kihívások elé állít minket, vagy tulajdon fejlődésünk és gyarapodásunk érdekében új és fáradságos utakra terel.

Most azt gondolhatod magadban, hogy anyámmal folytatott üzenetváltásom nem indokolt ilyen heves és túlzott érzelemkitörést. Ám számomra, aki oly sok hosszú éve sínylettem az anyámhoz fűződő bonyolult viszonyom következményeit, igenis roppant jelentőséggel bírt. Talán elsősorban amiatt, mert valahányszor úgy hittem, sikerült három lépést tennünk előre, történt valami, ami tíz lépéssel vetette vissza a kapcsolatunkat.

Azért osztom meg veled ezt a történetet, hogy tudd, mindig lesznek olyan elemei a gyógyulási folyamatodnak, melyek szüntelen figyelmet igényelnek – hiába véled úgy, hogy már rég túlléptél rajtuk. Bármely pillanatban felmerülhetnek érzékeny témák az életünkben, s olykor ezek kibogozása is része az öngyógyításnak. Nincs abban semmi rossz, ha időről időre nulláról kell újrakezdened az eljárást. Persze ez igencsak vesződségesnek hangzik, ám személyiségfejlődésünk és gyarapodásunk érdekében nélkülözhetetlen, hogy megtanuljunk a gyógyulás fogalmi keretei között gondolkodni. És itt jön be a képbe az önmagunk iránti együttérzés, és abbéli képességünk, hogy apróságokból is vigaszt merítsünk. Azon a bizonyos Erikával töltött estén, miután lehiggadtam és a bensőmben élő szomorú kisgyerek is megvigasztalódott, rájöttem, minden szükséges eszköz a rendelkezésemre áll, hogy javítsak a közérzetemen, és újra összeszedettnek érezhessem magam.

A jelen fejezetben az önbizalomhiány és a félelem kezelésére fogunk összpontosítani, és sorra veszünk néhány gyakorlatot, melyek segítenek, hogy ne tántorodj el kitűzött célodtól, és ha olykor mégis vissza kellene térned a kiindulóponthoz, a megfelelő eszközökkel felvértezve indulj meg újra a gyógyulás útján.