Csunderlik Péter

A „vörös farsangtól”
a „vörös tatárjárásig”

A Tanácsköztársaság a korai Horthy-korszak
pamflet- és visszaemlékezés-irodalmában

Megjelent a Nemzeti Kulturális Alapprogram, a Politikatörténeti Intézet és a Politikatörténeti Alapítvány támogatásával

Az elektronikus verzió megjelenését a Magyar Kultúráért Alapítvány támogatta

Első kiadás, 2019
Elektronikus kiadás, 2022
ISBN 978-963-338-497-8

www.napvilagkiado.eu

© Csunderlik Péter

Minden jog fenntartva. Jelen könyvet vagy annak részleteit tilos reprodukálni, adatrendszerben tárolni, bármely formában vagy eszközzel – elektronikus, fényképészeti vagy más módon – a kiadó engedélye nélkül közölni.

Tartalom

Bevezetés

A kutatás célja

A forrásbázis és a forrásfeltárás módszere

I. A források áttekintése

Szenzációs leleplezések és bűnügyi krónikák

A Tanácsköztársaság résztvevői

A polgári pártok képviselői

Az ellenforradalmi szervezkedések résztvevői

A proletárdiktatúra áldozatai

Írók elbeszélései

Katonatisztek visszaemlékezései és hadtörténeti munkák

A választási brosúrák szerzőinek megközelítése

Antiszemita és filoszemita kiadványok és a „zsidó önvád” irodalma

Alternatív olvasatok

II. A Tanácsköztársaság létrejöttének magyarázatai

A liberális politika hibáztatásával összefüggő válaszok

A Károlyi-rendszer politikáját felelőssé tevő válaszok

A „vörös gróf” mint bűnbak: a Károlyi Mihály felelősségét hangsúlyozó értelmezések

A szociáldemokraták politikai bűneit és „árulását” hangoztató magyarázatok

A katonapolitikai perspektíva: 1919. március 21. mint „hétköznap”

A Tisza-rendszer korábbi „bűneivel” és az első világháborús vereséggel érvelő válaszok

A reformokat ellehetetlenítő Tisza-rendszer politikai „bűnei”

A világháborús felfordulással indokoló magyarázatok

A Kun Béla „gátlástalan” politikájával és a sikeres kommunista propagandával magyarázó válaszok

III. A Tanácsköztársaság első napjairól

A proletárdiktatúra kikiáltása

A proletárdiktatúra támogatottsága

IV. A Tanácsköztársaság vezetéséről

A Forradalmi Kormányzótanács és a helyi tanácsok leírásai

A Kun Béla-„legendák”

A népbiztosok családtagjai

A népbiztosok jóléte és a szovjetházi lakomák és orgiák

Pogány József mint a kommün „Napóleonja”

A proletárdiktatúra mint „zsidódiktatúra”

V. A Tanácsköztársaság politikájáról

A kommün gazdaságpolitikája és az ökonómiai problémák

„Kék pénz” – „fehér pénz”

Korrupció és nepotizmus

A szocializálások és a gazdasági „csőd”

Az éhező főváros: a „tök és gersli” toposza

Szociálpolitika

Alkoholellenes kampány

Igazságszolgáltatás

Tanácsválasztások – A kommün mint a népképviselet paródiája

Oktatás- és kultúrpolitika

Egyházpolitika

Sajtópolitika

Propaganda

VI. A terrorról

A vörösterror magyarázatai és a terrorleírások általános jellemzői

Cserny József és a Batthyány-palotához köthető rémségek

Korvin Ottó és az Országház pincéinek szörnyűségei

Szamuely Tibor és a vidéki terror

Túszszedések

VII. Az ellenforradalmi mozgalmak hőstörténetei

Az ausztriai pénzek és a bankgassei „puccs”

Monitorlázadás

A székely hadosztály „árulása”

VIII. A Vörös Hadsereg leírása és harcainak megítélése

IX. A Tanácsköztársaság bukásának magyarázatai

A kommunizmus ellentétes az isteni, a természeti és/vagy a gazdasági renddel

A kommunista Magyarország életképtelen volt az ellenséges (kapitalista, antant) környezetben

A kommunizmus ellentétes a magyar nemzetkarakterrel

A magyar vidék ellenállása – a főváros és a vidék ellentéte

A proletárdiktatúrát az ellenforradalom buktatta meg

X. A Tanácsköztársaság történelmi előképei és metaforái

Történelmi előképek

Stratégiai metaforák

Összegzés

A Tanácsköztársaság-ábrázolások legfőbb jellemzői

A proletárdiktatúra mint „kulturális trauma”

Jegyzetek

Bibliográfia

I. Források

Elemzett pamfletek és visszaemlékezések

Egyéb korabeli források

1945 utáni kiadványok

Szépirodalmi források

Újságok, periodikák

II. Szakirodalom

Mutató

Bevezetés

A kutatás célja

A magyar történelemnek kevés annyira polarizált emlékezetű történelmi eseménye van, mint a részben az első világháborút követő forradalmi hullámba illeszkedő, részben a századelőtől született modernizációs programok és programtöredékek sokkterápia-szerűen radikális és a rövid idő miatt igen eklektikus1 megvalósítási kísérleteként értékelhető, de ekképp a magyar történelem szerves részét alkotó2 1919-es proletárdiktatúra, a Magyarországi Tanácsköztársaság.

A mindössze 133 napig tartó kommünt egészen eltérően megjelenítő képek éghettek be a magyar kulturális emlékezetbe. Hipotézisem szerint, ha meghalljuk a „proletárdiktatúra” kifejezést, szinte automatikusan jelennek meg szellemi képernyőnkön – akár egy templomban berendezett mozi vásznán, hogy az egyik legismertebb kommünellenes toposzt idézzem föl –, vagy a Széchenyi fürdőt birtokba vevő, a tüdejüket vizsgáló radikális doktorok előtt sóhajtozó proletárgyerekek, vagy a vidéki Magyarország „ősmagyar fáit” hullák teleaggatásával nyögető Szamuely-különítményesek. Természetesen attól függően, hogy csoportspecifikus preferenciáinknak megfelelően3 alapvetően rokonszenvvel olvassuk a kommün törekvéseit, vagy éppenséggel mély ellenszenvvel követjük a proletárdiktatúra történetét (és ennek megfelelően rendeljük az egyik vagy másik képet, a népjóléti intézkedéseket vagy a létező vörösterrort a Tanácsköztársaság anomáliái közé).

A két, a lehető legélesebben – antitetikusan – szembeállítható, fekete (jelen esetben: vörös) vagy fehér kép, amelyekben emblematikusan sűrűsödik a Tanácsköztársaság történetének egy-egy cselekményesítése, szélsőséges szelektivitásukban egyként mesterséges konstrukciók. Ezen leegyszerűsítések ellen az árnyalt megközelítésre törekvő történészekként „küzdünk” – nem igyekszem megkerülni ezt a feladatot –, ám ami igazán érdekel, hogy miként keletkeztek ezek a kommün egy-egy fabuláját felidéző képek.

A feladat egyik felét már elvégezte Apor Péter 2014-ben megjelentetett Az elképzelt köztársaság című munkájában. Ebben a Tanácsköztársaság 1945–1989 közötti utóéletét vizsgálta, különösen két problémára figyelve. Egyfelől bemutatta, hogy a historiográfiai közhiedelemmel ellentétben, a Moszkvából hazatérő kommunista politikusok számára a kommün emléke inkább kínos volt 1945 után, mintsem „dicsőséges fejezet”, ami oda vezetett, hogy például Andics Erzsébetnek, a vezető párttörténésznek nem ajánlották egy Tanácsköztársaságról szóló kiadvány megírását.4 1949 után ugyan megkezdődött a Tanácsköztársaság „torz” rehabilitálása (Rákosi szerepének felnagyításával és Kun Béla bűnbakká tételével), de a Tanácsköztársaság kultuszának intenzív építéséhez csak 1956 után fogtak hozzá. Ekkor az 1919-es kommün és az azt követő fehérterror történetét a „sajnálatos októberi események” tanulságai felől olvasták és fogalmazták újra.

Ám azt a folyamatot mindmáig nem tárta fel a magyar történettudomány, hogy miként alakult ki és kanonizálódott Jan Assmann-i értelemben a Horthy-korszaknak a proletárdiktatúrát a „magyar történelem mélypontjaként” azonosító, normatív „negatív” Tanácsköztársaság-képe, amelyet 1919–1944 között „igaznak” tekintettek (és amelyet 1945–1949-ben politikai-taktikai okokból megkerülni, majd 1949-től a „pozitívval” felváltani igyekeztek).5

Siklós András az 1918–1919-es forradalmak történetét bemutató – inkább annotált bibliográfiának tekinthető – historiográfiai kötetében „csak” a főbb vonalakat rajzolta fel a Tanácsköztársaság Horthy-kori recepcióját bemutatva, a politikai elit emlékirat-irodalmának áttekintésével és a kommün történetének legfontosabb Horthy-kori feldolgozásai értékelésével. Siklós több – általam fontosnak tartott – forráscsoportot is kirekesztett a vizsgálatából vagy azért, mert a korabeli történettudományos szemléletnek megfelelően még nem tulajdonítottak ezeknek „forrásértéket” (így Siklós elvetette az 1919 augusztusát követő röpirat- és pamflethullám – a szerző szavával „szennyhullám” – átnézését és elemzését6), vagy mert a feldolgozásuk túlhaladta volna Siklós munkájának kereteit (napilapok). A fikciós irodalom elemzésének igénye fel sem merült nála.7

A Siklós által a „tudományos értékük hiánya” miatt a feldolgozandó források közül kiutasított Tanácsköztársaság-ellenes propagandakiadványok vizsgálata éppen azért lett volna szükséges – ahogy Unger Mátyás rámutatott a magyar történelmi tudat alakulását a történelemtankönyvekben vizsgáló munkájában –, mivel a „politikai vezérszólamok” szinte azonnal, közvetlenül az oktatásba kerültek a Horthy-korszakban. Míg a hagyományos historiográfiát izgató „tudományos koncepciók”, például az ellenforradalmi korszak szellemi csúcsteljesítményeinek tekinthető Szekfű Gyula- és Gratz Gusztáv-munkák tézisei csak „lényegesen nagyobb késéssel” hatottak.8 Ráadásul a kortárs recepció nem feltétlenül tett különbséget a „szennyhullám” termékei és az ellenforradalmi történetírás kanonizálódott csúcsteljesítményei között. Az elkövetkezőkben bemutatandó kiadványok közül nem egyet ismertettek a magyar történettudomány első számú és legtekintélyesebb fórumának számító Századokban, és a legnagyobb példányszámú napilapokban – Budapesti Hírlap, Az Est, Pesti Hírlap stb. – ajánlották olvasásra. És végül a nemzeti történelem diskurzustörténetének új szempontú megírása mellett érvelő Szűcs Zoltán Gábor megállapításával érvelnék a nem kanonizált, tehát „névtelen” szerzők elemzése mellett: lehet, hogy „talán kevesebbet mondhatnak számunkra a diskurzustörténet fordulópontjairól, de annál többet a mindennapokról”.9

A Horthy-korszak Tanácsköztársaság-diskurzusa, vagyis – legegyszerűbben fogalmazva – az 1919–1944 közötti időszak Tanácsköztársaságról szóló „beszéde”, a proletárdiktatúra megítélésének témája köré rendezett nyelvisége eddig tehát nincs monografikus igénnyel feltárva. Kutatásom – melynek első állomását jelen munka jelenti – egyfelől a magyar történettudomány eme adósságát szeretné törleszteni. Másfelől célom általában végigkövetni egy nagy jelentőségű diskurzus kialakulását, működését, bemutatni az emlékezetpolitika rendszer-legitimáló szerepét,10 hiszen az 1918–1919-es eseményekkel történő legélesebb szembenállás adta a Horthy-kori „ellenforradalmi identitás” konstitutív magját: az elnyomó proletárdiktatúra és az azon történő felülemelkedés története az ellenforradalmi berendezkedés mitikus „megalapozó történeteként” funkcionált.11 Végül szándékom, hogy egy „sokkszerű” eseményre – hiszen a kommün „ellenvilágának” tapasztalata addig példátlan volt – történő reagálásokon keresztül bővítsem a Horthy-kori Magyarország emlékező közösségeinek viszonyairól meglévő ismereteinket.12

A forrásbázis és a forrásfeltárás módszere

„Amióta végigzúgott szerencsétlen hazánkon a vörös orkán, alig van hét, hogy meg ne jelenne egy-két füzet vagy könyv, amely az októberi forradalomtól a proletárdiktatúra bukásáig lezajlott eseményekkel foglalkozik”13 – írták a Katolikus Szemlében a Tanácsköztársaság 1919. augusztus 1-jei bukása után szinte azonnal meginduló kiadványtengerről, amelynek áttekintése különös izgalmakat rejt a Horthy-kori Tanácsköztársaság-diskurzus kutatója számára.

Ezek a kiadványok, amelyek között akadtak rövid propagandafüzetek és több mint kétszáz oldalas, a proletárdiktatúrát részletesen elmesélő beszámolók is, ugyan különböző céllal születtek – egyaránt akad példa a személyes vagy kollektív „mentálhigiénét” elősegítő bűnbakképzésre,14 a veszélyes és bizonytalan válsághelyzetben fellépő, „kollektív vágynak” tekinthető politikai mítosz lenyomatára,15 az identitás újjáépítésére16 vagy egyszerűen a múlt birtokbavételére és a jelen küzdelmeiben történő hasznosításra17 –, de mind egy addig példátlan tapasztalat, a proletárdiktatúra elbeszélésére és értelmezésére tettek kísérletet,18 akkor, amikor még nem jött létre a kommün történetének „hivatalos” elbeszélése. Ezért igazán érdekes például, hogy az egyes emlékezők melyik „ismert” történelmi eseményhez hasonlítással akarták befogadhatóvá tenni a Tanácsköztársaság tapasztalatát (például „vörös tatárjárás”). (A Tanácsköztársaság propagandája ezzel szemben a proletárdiktatúra kikiáltását a honfoglaláshoz hasonlította.19)

A forrásbázist a Politikatörténeti Intézet Könyvtára és az Országgyűlési Könyvtár állományából választottam ki Kolosváry-Borcsa Mihály hírhedt bibliográfiája,20 az 1945 után kiadott „fasiszta, szovjetellenes és antidemokratikus” sajtótermékek jegyzékei, valamint Völgyes Iván átfogó Tanácsköztársaság-bibliográfiája alapján.21 A nevezett könyvtárak, valamint az Országos Széchényi Könyvtár katalógusai és a bibliográfiák segítségével 174 vizsgálható pamfletet és visszaemlékezést azonosítottam, végül 60 kiadványra szűkítettem le a részletes elemzés alá vett, az ellenforradalmi rendszer első évtizedében megjelent irományok számát.

Az 1929-es korszakhatárt egyfelől a Tanácsköztársaság bukásának akkori 10. évfordulója indokolja, másfelől az, hogy az erre az időre kanonizálódott Tanácsköztársaság-kép egyszersmind ki is üresedett a Bethlen-korszak utolsó szakaszára. Hipotézisem szerint az akkor 10 éve elmúlt proletárdiktatúra „rémségeire” emlékezés átmenetileg – a Szovjetunió elleni antibolsevista „keresztes hadjárat” megindításáig, amikor a kommunisták 1919-es magyarországi „rémtetteire” emlékeztető kiadványok újabb hulláma következett22 – vesztett relevanciájából a jelen nehézségei, az 1929-ben kitört nagy gazdasági világválság gondjainak előtérbe kerülése miatt. De már az 1920-as évek elején kimutatható a kommünt rágalmazó kiadványok számának érzékelhető csökkenése, amely a bolsevizmus magyarországi visszatérésétől való pszichotikus félelem eltűnésével magyarázható.23 Amikor Mályusz Elemér a kormányzati megrendelésre készült és propagandacélú külföldi megjelentetésre szánt A vörös emigráció című mű hazai kiadásával kapcsolatban 1927-ben felkereste Dick Manót, az csak legyintett, hogy egy ilyen típusú munka szerinte már senkit se érdekel, mert még az emigránsok is „már rég elfelejtették, hogy emigránsok voltak”.24

Az 1919–1929 között megjelent pamfletek és visszaemlékezések száma

1919

1920

1921

1922

1923

1924

63

38

23

14

7

4

1925

1926

1927

1928

1929

n. a.

2

5

8

3

4

3

Megjegyzés: 3 kiadvány esetében nincs pontos adat a megjelenés évéről.

Az antibolsevizmus egészen a második világháborús hadba lépésig tartó enyhülését jelezte, hogy a Horthy-korszakban 1929-ben jelenhetett meg először legálisan egy, a Tanácsköztársaságban vezető szerepet játszó politikusnak a proletárdiktatúra időszakát is bemutató memoárja, Weltner Jakab visszaemlékezése.25 Ahogy az 1918–1919-es forradalmakban szerepet vállaló Róbert Oszkár újságíró megfogalmazta a baloldali emigránsokat hazatérésre buzdító nyílt levelében:

„Most itt volna az idő, már józanodik mindenki. Hiába, mégis tíz esztendő múlt el a kommün őrülete óta és Bethlen csak addig látszott tüneményes és küldetéses férfiúnak, amíg az emberek még felfordulástól féltek s a bolsevizmus rémét idézhette eléjük folyton. De ma már ebből egyedül mégsem lehet oly jól politikailag reüzálni [boldogulni – Cs. P.] s aztán itt van a gabonaár krachja, a fizetésképtelenségek s a rossz keresetű tömegek nyomora, ami mind súlyosabban érződik most, hogy már a kutya sem fél a kommunista hóbortosoktól.”26

Az elemzett munkák többsége egykor olvasott, de a „fasiszta, szovjetellenes és antidemokratikus sajtótermékek” 1945-ös betiltásával feledésre ítélt, elsüllyedt kiadvány. Ilyen értelemben munkám egyfajta „régészeti” feltárásnak is tekinthető. A vizsgálandó források közül kimaradtak a kommün történetének egy-egy szűkebb részterületét (például gazdaságpolitika, könyvtárpolitika, egészségügy) tárgyaló munkák, mivel feltételezésem szerint ezek hatása elhanyagolható a Tanácsköztársaság emlékezetének formálásában, és jellemzően jóval kisebb olvasóközönségre számíthattak, mint a pamfletek vagy a memoárok. Helyet szorítottam ellenben az egy-egy vidéki város (például Hódmezővásárhely, Kalocsa, Szeged) kommün alatti mindennapjait megíró beszámolóknak, mivel a főváros és a vidék ellentéte, a vörösterrorista különítmények vidéki tevékenysége konstitutív eleme lett a Tanácsköztársaság emlékezetének. A memoárok összehasonlító elemzését az ezt lehetővé tevő főbb pontok kijelölése szolgálta (a „hatalomátadás” története, a nemi felvilágosítás iskolai bevezetése, a terror, a gazdasági problémák, a felvidéki hadjárat elbeszélése stb.). A szövegek elemzésében és bemutatásában a narratológia eszköztárát hívtam segítségül.27

Ezeknek az elemzési eszközöknek a használata feltételezi annak elfogadását, hogy a múlt csak azáltal ölt formát, hogy a történész cselekményesíti, vagyis történelemmé stilizálja azáltal, hogy ismert és könnyen befogadható toposzokkal – sztereotip történetkombinációkkal28 – értelmezi és elbeszéli azt. Ezek a narratívák pedig egy meghatározott mag, a stratégiai metafora körül konfigurálódnak, amelynek felderítése és bemutatása e vizsgálat kifejezett célja. A stratégiai metafora (például a Tanácsköztársaság mint „farsang”, „számum”, „siralomház” vagy „kloáka”) sűrítve tartalmazza egy elbeszélés tanulságát.29

Ezt a tanulságot fabulának hívjuk (visszatérő állítás, hogy a proletárdiktatúra egy fenntarthatatlan ellenvilág volt), és annak alkotórészeiként mutathatók ki a szövegben az ismétlődő témák, jellegzetes epizódok, vagyis a szüzsék. Utóbbiakra példa, amikor – mint majd látni fogjuk – a konzervatív elbeszélők szövegeiben ismételten visszatér egy jelenet, amelyben a beszélő találkozik egy „kisemberrel” – gazdával, kereskedővel, anyával stb. –, aki a „józan eszére” hagyatkozva mutat rá a kommün esztelenségére: „Hát olyan embert láttam már, aki ötpercig a fejetetejin áll, oszt úgy jár a két kezin. De olyat még nem, aki egész életében a fejetetejin állna”30 – hogy a Molnár Jenő A 133 napos rémuralom című, 1919-es könyvében „megszólaltatott” kisgazda bölcsességét idézzem.

Ezeket az elbeszéléseket a szerzők mindig az adott csoportra jellemző nyelven (amely a csoport érdekei szerinti értékítéleteket fejezi ki, például, hogy a népbiztosok nem politikusok, hanem „bűnözők”), illetve nyelvrendszerben fogalmazzák meg: ezt nevezzük „nyelvjátéknak”. A különböző szociokulturális csoportokat képviselő szerzők nyelvjátékainak meghatározásában az antik retorikai tudást és a modern formalista elemzési módszereket kamatoztattam. Különös figyelmet szenteltem a művek nézőpontjai azonosításának,31 és hogy rámutassak az egyes szerzők által alkalmazott hatáskeltő eszközökre. Például a befogadó jóakaratát elnyerni szándékozó alázatossági formulákra, az olvasó meggyőzését szolgáló „színlelt kételkedésre”, az érdeklődést felcsigázni szándékoló elhallgatásokra vagy az olyan félrevezető, irreleváns érvelésekre, mint a köztudomásra hivatkozás.32 Ezt a retorikai megközelítést az indokolja, hogy egy történeti elbeszélés legalább annyira poétikai konstrukció, mint amennyire kognitív tevékenység eredménye, ráadásul előbbiek éppúgy elválaszthatatlanok egymástól, mint a forma és annak tartalma, ezért a magukat az egykorvolt valóság „hiteles tanúságaként” kínáló visszaemlékezések és az 1918–1919-es forradalmakra referáló pamfletek irodalmi alkotásként is elemezhetők. Az analízis során nem feledkeztem meg arról, hogy az alkotói munka legalább annyira tudattalan, mint amennyire tudatos, éppen emiatt következetesen érvényesítettem Umberto Eco „empirikus szerző” és „mintaszerző” megkülönböztetését.33 Célom az volt, hogy a vizsgált pamfletek és visszaemlékezések „mintaolvasója” legyek: „Az empirikus olvasók csak akkor válnak minősített mintaolvasókká, ha felfedezték a mintaszerzőt, és megértették (vagy legalább kezdik megérteni), mit akar tőlük.”34

A retorikai és poétikai sajátosságok felismerése után a Tanácsköztársaságról szóló szövegek a metaforák, fabulák, szüzsék és a nyelvjáték alapján a megfelelő halmazba helyezhetők, és aztán rá lehet kérdezni a fennálló korrelációkra, amelyek azonosításával tudományos igénnyel (bizonyos „törvényszerűségek”35 felfedésének szándékával) leírható a Horthy-korszak Tanácsköztársaság-diskurzusának e jelentékeny szelete. Ezzel pedig meg tudjuk határozni az ellenforradalmi berendezkedés 1918–1919-es forradalmakkal kapcsolatos politikai írásmódjait,36 miután föltettük a legfontosabb „operatív” kérdéseket.

A forrásokat a következő kérdések feltételével igyekeztem vallatni:

– Milyen stratégiai metafora köré kerekítve beszélték el a különböző társadalmi csoportokat reprezentáló elbeszélők a kommün történetét?

– Milyen perspektívából értékelték a kommünt? (Például a keresztények üldözése a „zsidók” által, az osztályellentétek kiéleződése, a sajtó- és szólásszabadság hiánya, a nemzeti összefogás aláásása és ezért a honvédelem elmaradása, a tiszta szocialista eszmék lejáratása és azok tisztára mosási igénye a kompromittáló bolsevizmus „mocskától” stb.).

– Kit vagy mit tettek felelőssé a bolsevikok hatalomra kerüléséért (például az antant, a régi elit, Károlyi Mihály, a szociáldemokraták stb.), és mivel magyarázták a Tanácsköztársaság bukását?

– Melyek voltak a proletárdiktatúra történetének azok a – csoportonként változó – kulcsjelenetei, amelyek elbeszélését kihagyhatatlannak ítélték, és amelyek elbeszélésére a Tanácsköztársaság történetét felfűzték?

– Miként cselekményesítették a Tanácsköztársaság történetét Hayden White-nak a Northrop Frye elméletét átvevő tipológiájában?37

– Mely jelenetek kanonizálódtak (például a monitorlázadás elbeszélésének visszatérő képei vagy egy lakoma leírása a Szovjetházban), és a történelmi szereplők leírásakor mely elemek állandósultak (például a Kun Béla „húsos ajkaira” tett – a történetileg megkonstruált „zsidó testtel”38 kapcsolatos antiszemita sztereotípiákat előhívó – megjegyzések)?

– Mely visszatérő képek bukkantak fel ismétlődően a szövegekben – mint a proletárdiktatúra elitjének a csatornából előretörő patkányokhoz hasonlítása –, és hogyan alakultak át ezek (például komikusból rémisztővé vagy a rémisztőből komikussá válva)?

– Van-e összefüggés a kihagyhatatlannak ítélt kulcsjelenetek elbeszélése, a felhasznált képek és az elbeszélők társadalmi vagy világnézeti csoportja között?

– Vannak-e a kommüntörténeti elbeszéléseknek a társadalmi vagy világnézeti csoportok közötti különbségeket áthidaló közös jellemzői, elemei?

– Kit tesznek meg az elbeszélők a kommün főbűnösének vagy „legfőbb rémének” (Kun Bélát, Korvin Ottót, Cserny Józsefet, Szamuely Tibort vagy mást)?

– Milyen visszatérő jelzőkkel illették a kommün emblematikus népbiztosait, és mely történelmi szereplőhöz hasonlították őket? Milyen korrelációban van az elbeszélők szociokulturális csoportjával a jelzők és hasonlatok eloszlása?39

– Felmerül, hogy nemcsak társadalmi, világnézeti, hanem nemzedéki különbségeket is lehet azonosítani: van-e különbség a Tanácsköztársaság megítélésében a már 1918 előtt is aktív, vagy a csak 1920-as, vagy még később, az 1930-as években színre lépő elbeszélők között? A szövegben felvonultatott kritikus vagy akár elismerő megjegyzések milyen arányban vannak azzal, hogy az elbeszélő visszafelé tekintő vagy előretekintő perspektívából írta meg a kommün történetét, már közéletileg passzív, vagy éppen hogy akkor aktivizálódott szereplőként?

– Mennyiben befolyásolja az elbeszélő közéleti aktivitása azt, hogy művében ki ellen hadakozik? Például Bergendy Szilveszternek a Tatárjárás után című, 1919 novemberében kiadott, a közelgő nemzetgyűlési választáson a KNEP-re szavazásra buzdító füzete szinte kizárólag a szociáldemokratákat támadta. Hiszen a Bécsbe emigráló kommunistákkal (és a velük tartó baloldali szociáldemokratákkal) ellentétben az MSZDP Magyarországon maradt rivális politikai erőnek.40 (Az MSZDP végül nem vett részt az 1920-as választáson.)

És természetesen a fő kérdés, hogy mennyiben szabta meg a Tanácsköztársaságnak a lehető legsötétebb színekkel történő megfestését az „ellenforradalmi rendszer” legitimációs kényszere és igénye, és hogy a korszak egészére érvényes-e ez a korreláció: a Horthy-rendszer konszolidálódásával együtt árnyalódott-e az „igaznak” elfogadott Tanácsköztársaság-történet? Erre azonban csak a korszak egészét átfogó, más forráscsoportokat (például a tankönyveket, a napilapok évfordulós megemlékezéseit és a politikusok megnyilatkozásait) is a vizsgálatba vonó, elkövetkező nagyobb kutatás adhatja meg a választ, amelynek első szakaszát jelenti ez a munka.41

*

Könyvem megszületését a Politikatörténeti Alapítvány támogatása, valamint a Politikatörténeti Intézet Könyvtára munkatársainak odaadó segítsége tette lehetővé. Külön hálával tartozom Darvasi Piroskának, Kaba Eszternek és Lendvai Tamásnak, akik a könyvtár felbecsülhetetlen értékű munkásmozgalom-történeti, az 1918–1919-es időszakról szóló forradalmi és ellenforradalmi kiadványgyűjteményében kalauzoltak. Kutatásomat még a Fővárosi Szabó Ervin Könyvtár, a Magyar Tudományos Akadémia Könyvtár és Információs Központ, az Országgyűlési Könyvtár, valamint az Országos Széchényi Könyvtár munkatársai segítették a Politikatörténeti Intézet gyűjteményeiben fel nem lelhető – kevés – kiadvány elérésében. Hálával tartozom Bolgár Dánielnek, Bödők Gergelynek, Deák Istvánnak, Egry Gábornak, Földes Györgynek, Gerő Andrásnak, Gyáni Gábornak, Hajdu Tibornak, Hatos Pálnak, Ignácz Károlynak, Kerekes Amáliának, Krizmanics Rékának, Laczó Ferencnek, Nagy Andrásnak, Paksa Rudolfnak, Petrák Katalinnak, Pók Attilának, Révész Tamásnak, Romsics Gergelynek, Szűcs Zoltán Gábornak, Takács Róbertnek, Teller Katalinnak, Turbucz Dávidnak, Varga Lajosnak és Vörös Boldizsárnak, hogy kéziratom kritikus olvasásával, észrevételeikkel és tanácsaikkal, vagy kérdéseimre adott válaszaikkal segítették monográfiám elkészülését. Menyasszonyomnak és kislányomnak köszönhetem, hogy még az után is vidám és kiegyensúlyozott maradtam, hogy hónapokon át csak A Lenin-fiúk véres munkái című kiadványhoz hasonló, lélekrabló füzeteket olvastam.

I. A források áttekintése

Szenzációs leleplezések és bűnügyi krónikák

A Tanácsköztársaságról szóló, vagy annak történetét érintő műveket különböző csoportokba sorolhatjuk műfajaik, valamint szerzőik és azok szándékai szerint. A „szenzációs leleplezések és bűnügyi krónikák” címszavak alá rendezhető kiadványok fő jellemzőjének az tartható, hogy szerzőik előszeretettel szerepeltették címükben a „véres”, a „rémes” vagy a „halálos” hívószavakat, valószínűleg a minél könnyebb eladhatóság reményében, és hogy kiadásuk elsődlegesen üzleti célokat szolgálhatott. Ezért beilleszthetők a nagy hagyományú magyarországi ponyvairodalomba.1 Íróik – olykor helyesebb inkább az „összeállítóik” kifejezést használni – jellemzően hivatásos újságírók voltak, akiket a Tanácsköztársaság résztvevőivel vagy áldozataival ellentétben nem belső kényszer hajtott a kommün alatti szerepük tisztázására vagy a proletárdiktatúra okozta trauma kibeszélésére, hanem a könnyen elérhető haszonra törekedtek, a lehető leggyorsabban. Elmondható, hogy a Tanácsköztársaság-ellenes irodalom megjelenésének első hullámát elsősorban ezek a kiadványok jelentették 1919 őszén, és ez a dagály kitartott 1920 tavaszáig, de az elhúzódó perek, majd később a Magyarországon letartóztatott illegális kommunisták nagy sajtóvisszhangot kapó tárgyalásai még sokáig fenntartották a keresletet ezen leleplező kiadványok és „bűnügyi krónikák” iránt.

Efféle szenzációhajhász pitaval a Tanácsköztársaság történetét egy bűntettsorozatként bemutató, A Lenin-fiúk véres munkái című, 1920-ban megjelent, tizenkét füzetben kiadott sorozat,2 amely azt a feladatot vállalta magára, hogy a „keresztény magyarokat” emlékeztesse a „keresztény magyar nemzet legszomorúbb korszakára”, és hogy rámutasson az okokra és a felelősökre, hogy aztán a magyar nép „gazdasági, politikai és erkölcsi életét” meg lehessen tisztítani a „beléje ülepedett piszoktól”.3 Szabó Miklós mutatott rá arra, hogy a magyar politikai közbeszédben 1919 után a „keresztény” már csak annyit jelentett, hogy „nem zsidó”,4 és ez jellemző az „egy szemtanú” jegyezte, szélsőségesen antiszemita füzetsorozatra is. A címében szereplő „Lenin-fiúk” ugyanis nemcsak a kommün terrorlegényeire utal, hanem metaforaként működve a „romboló zsidókat” jelenti, és a szerző ki is mondja, hogy azon közösség, amelynek nevében megszólal, „az első (romboló) zsidóban az első Lenin-fiút” látja, illetve hogy a Tanácsköztársaság célja nem volt más, mint hogy „megteremtse itt a romokon Izraelt, az új Zsidóországot”, ahová – értelemszerűen a magyarok kiirtása vagy legalábbis elűzése után – beköltözhetett volna a Földön szétszórva „élősködő” tizenegy és fél millió „zsidó”.5

A füzetsorozat – amelynek hátoldalán Igaly Cs. István Zsidóveszedelem Magyarországon című művét6 reklámozták a „keresztény magyarok” közösségének – legfőbb üzenete az volt, hogy minden „batyus zsidóban” ott lakozik nemcsak a cilinderes bankár (ahogy az antiszemita karikatúrákon ezt már az 1870-es évektől előszeretettel ábrázolták Magyarországon7), de a vörösterrorista is, a terrorkülönítményeseket pedig egyenesen a sátán szolgáinak tette meg a szerző. A Lenin-fiúk véres munkái szerint ugyanis az a Tanácsköztársaság történetének szüzséje, hogy a proletárdiktatúra idején „a sátán dühöngött itt százharmincegy napon át, de elűztük a pokolba”.8 Ennek a „sátáni dühöngésnek” a dokumentumait kínálta a szenzációhajhász füzetsorozat – ez azonban semmilyen sajtóhírverést nem kapott, más hasonló kiadványokkal ellentétben ezt nem reklámozták vagy ismertették napilapokban –, amelynek szerzője azzal a retorikai eszközzel kívánta erősíteni a hitelességét, hogy még a Batthyány-palota pincéjében végrehajtott kivégzéseket is párbeszédes jelenetekben örökítette meg, mintha maga is ott lett volna.

De A Lenin-fiúk véres munkái nem csak a közelmúltról számolt be, szerzője kitekintett a közeljövőre is. A füzetsorozat utolsó száma tanácsokat közölt arra nézve, hogy mi a teendő a kommunisták visszatérésének és egy újabb proletárdiktatúrának az elkerülésére. E szerint be kell zárni a szabadkőműves páholyokat (ez belügyminisztériumi rendelettel meg is történt 1920 májusában9), Magyarországnak pedig kereszténynek kell lennie, hogy megmentse Közép-Európát a pusztulástól, mégpedig Horthy Miklós vezetésével, aki „Európát a keleti bolsevik zsidóáradattól megmenti”.10 Európa oltalmazójává stilizálva ezzel a korai kultusza szerint „nemzetmentő” – a füzetsorozat megjelenésekor még csak éppenhogy megválasztott – kormányzót.11

Rejtélyes élete, a proletárdiktatúra alatti tevékenysége és vitatott halála miatt a Forradalmi Kormányzótanács vezetői közül még Kun Bélánál is nagyobb érdeklődést váltott ki Szamuely Tibor személye, akihez álhírek és rémtörténetek sora tapadt. Az első Szamuely-életrajz A halál népbiztosa címmel jelent meg 1919 őszén,12 és azt akarta bemutatni a szenzációkra éhes olvasóknak, hogy ki volt a „tébolyodott bestia” gyanánt leírt Szamuely Tibor. A füzet azonban az ígért szenzációs leleplezések ellenére nem váltott ki nagy sajtóvisszhangot; ennek oka valószínűleg az lehet, hogy az ígért leleplezések helyett ez az első Szamuely-életrajz valójában csak a Szamuelyről keringő és 1919 augusztusától nyomtatásban is megjelent (például a Pesti Tükör című bulvárlapban), már ismert történeteket összegezte.

A halál népbiztosa egyszerre állította be Szamuelyt egy szerepeit váltogató, mindig a helyzethez alkalmazkodó gátlástalan törtetőként, aki pályája során „feltűnően öltözködő ficsúrként” törleszkedett a jómódúakhoz, hogy aztán a burzsoázia kiirtására uszítson; adta ki magát „fajmagyarnak”, és járt templomba, hogy aztán a Tanácsköztársaság alatt a magyarokat gyilkolja, és „halált üvöltsön mindenre, ami egyházi”; a világháború kitörésekor harcra buzdító militaristaként, aki aztán a frontra kerülésekor menten megadta magát, hogy a fogolytáborban a bolsevikokhoz csatlakozzon. És ugyanakkor ezek az alakváltozások a füzet szerint csak egy mindig csak vérre szomjazó, csak a gyilkolás „gyönyörűségét” hajszoló démonikus figurát takartak: akinek „kellett a vér”, és „csak akkor érezte jól magát, ha vidéken ellenforradalmárok fölött ítélkezhetett”.13

A sötét tónusú kiadvány – a nyilvánvaló fantáziálásokon túl – több tárgyi tévedést is tartalmazott, például Szamuely nem a Kaukázusban, hanem Szibériában volt hadifogoly.14 Abból a szempontból viszont kifejezetten érdekes munka, hogy még a fiatal Szamuely munkamániájában is a kollegialitás hiányát látta. A Nagyváradon újságíróként dolgozó fiatalember ugyanis rendre nagyon korán kelt, hogy elsőként jusson hozzá a legfrissebb rendőrségi jelentésekhez, ezzel a „törtetésével” – a kiadvány cselekményesítése szerint – nem volt tekintettel a köztudottan sokáig alvó újságíró-társadalomra.15 Vagyis a füzet kiváló példa arra, hogy miképp tudták negatívba fordítani a Tanácsköztársaság-ellenes irodalom szerzői a démonizálni kívánt népbiztosok egyes pozitív tulajdonságait is.

Szamuely terrorlegényeinek helyi pusztításait vette számba a hódmezővásárhelyi Fejérváry József (1874–1960) újságíró és Gravátz Ferenc (1884–?) hírlapíró-szerkesztő – 1945 után börtönbüntetésre ítélték őket „fasiszta szellemű” cikkeik miatt16 – A Szamuelly halálvonata – Vásárhely–Makó–Szentes rémnapjai című munkája.17 A kiadvány megjelentetésének apropója a vidéken ténykedő terroristák szegedi főtárgyalása volt, amelyben 1921. július 19-én hirdettek ítéletet a Tanácsköztársaság egyik leghírhedtebb bűnesete, a Návay-gyilkosság bűnperében. Fejérváry és Gravátz munkája áldozatonként vette végig a terrorcselekményeket, mikor kit hurcoltak el és kivel hogyan bántak a Lenin-fiúk, akik „pusztulást, halált és átkot” hagytak maguk után. A szimbolikus gondolkodásnak az emberi ellenségeket a démonokkal és a halállal azonosító sémáit18 és a 19. századi rémirodalom képi elemeit (például halálfej, dögvészlehelés, virághervadás) felhasználó, nemegyszer emlékezetből rekonstruált párbeszédekkel operáló beszámoló a helyi esetek számbavételén túl arra kereste a választ, hogy miből adódott a társadalmi ellenállás hiánya, miként tudott napokon át „halálos rettegésben” tartani 40-50 ezer lakost „egy csoport háborúkerülő”, csak „gyávaságában feltűnő” ember – a Lenin-fiúk csoportja.

A szerzők szerint a proletárdiktatúra vezetői – akik közül azonban csak Szamuely Tibor alakját mutatta be részletesen a kiadvány – miközben „világmegváltó eszméket” kurjongattak, a „szabad rablás és gyilkosságok bűnhalmazatainak fertőjévé” változtatták az országot „a sír szélén levő Magyarország hiénáival”, vagyis a terroristáikkal. A Szamuelly halálvonata tehát elsődlegesen azt kívánta dokumentálni, hogy „a »nagynak és szépnek« hirdetett eszme köpenye alatt” milyen szörnyűségekre voltak képesek Szamuely terrorlegényei, akik „véres temetővé” tették a „hajdan tejjel-mézzel folyó Kánaánt”.19 És bár a kiadvány megjelentetésekor Szamuely már halott volt, annak érdekében, hogy megakadályozzák a „fenevadak” bármikori visszatérését, a mű szerzői a társadalom „fajszeretet” alapján való újjászervezése mellett tettek hitet.

Bár Kun Béla tevékenysége közel se váltott ki akkora rémületet, mint Szamuely Tiboré, a Forradalmi Kormányzótanács gyakorlati vezetőjének neve „(negatív) kultikus figuraként” olyan „áruvédjegy” lehetett, ami garantálhatta az azzal jelzett kiadványok eladhatóságát.20 Ráadásul míg a Szamuely Tibor és Cserny József személye által kiváltott izgalom jelentősen csökkent a haláluk után eltelt idővel, a külföldre menekült és a nemzetközi munkásmozgalomban tevékenykedő Kun Béla alakja továbbra is borzolhatta a kedélyeket – hiszen az élőktől azért mindig jobban lehet félni, mint a kísértetektől. Budapesten még tíz évvel az események után is érdemesnek találták kiadni a kommunista vezető regényes életrajzát, Herczeg Géza Kun Béla – Történelmi grimász című könyvét.21

A Kun Béláról született füzetek alapján megállapítható, hogy az olvasókat különösen érdekelhette, hogy mit csinált Kun Béla az 1918. őszi Magyarországra érkezése előtt, ki volt ő, és honnan jött. Lényegében erre adott – elfogult és korábbi párttársait befeketíteni törekvő, de a bolsevikok Magyarországra kerülésének megismerése szempontjából mégiscsak hasznos – választ a Kommunisták Magyarországi Pártjából korán „kiugrott” Nánássy György a Miért léptem ki a magyarországi kommunista-pártból? című, 1919 első felében megjelentetett füzetében,22 de a Kun Béla homályos múltját „megvilágító” kiadványok közül jellemzőnek tekinthető Nagy Ádám Kun Béla Szibériában című, szintén 1919-ben kiadott könyvecskéje.23

Ezek az írásművek azonban nem tértek ki a kommün történetére, annál inkább tették ezt a Horthy-korszakban a Petőfi Társaság tagjai közé is beválasztott, történelmi regényeket és színdarabokat is író Stettner Tamás (1882–1962) „rémuralomról” szóló riportjai, amelyek szintén Kun Béla alakját helyezték a középpontba.24 Stettner egykori kolozsvári újságíró volt, aki személyesen ismerte Kun Bélát, miután az 1908 őszén Kolozsvárra került a Munkásbiztosító Pénztár tisztviselőjeként. 1919-ben az elsők között megszüntetett 8 Órai Újság alkalmazottja volt,25 ami szinte predesztinálta, hogy az általa „vörös Kálváriának” nevezett Tanácsköztársaság történetére a sajtószabadság hiánya felől tekintsen a könnyű és biztos sikert ígérő „leleplezések” mellett. A szimbólumértékűnek beállított „kis színes” történetekből nemcsak azt tudhatjuk meg, hogy mi volt Kun Béla kedvenc étele, de azt is, hogy mosdatlansága miatt hagyta el első jegyese. Az 1918–1919-es forradalmak történetét a „magyarok” és az „idegenek” küzdelmeként értelmező Stettner szerint a Magyarországra átültetett proletárdiktatúra nemcsak azért bukott meg, mert idegen volt a magyar talajtól, hanem mert az internacionalista kommunista eszme az emberi természettel ellenkezik, mivel tagadja a „mindent megkülönböztető vér” igazságát.26 És eme konklúzió miatt Stettner Tamás riportfüzérét a völkisch eszmék magyarországi jelentkezésének egy nagyon korai, populáris lenyomataként is felfoghatjuk, amely önmagán túlmutató jelentéssel ruházza fel a kiadványt.27

A Tanácsköztársaság Horthy-kori emlékezetét vizsgálva külön csoportba sorolhatók a proletárdiktatúra alatti élményeiket megíró újságírók, akik jellemzően a kommün alatti ellenforradalmi tevékenységük, a szólásszabadságért való „sziszifuszi” küzdelmük jelentőségét hangsúlyozták – többnyire egy „bennfentes” információk sorával dobálózó, bulváros kiadványban. Ezt tették a Kun Béláék 131 napos rémuralma című kötet28 összeállítói is, akik egyenesen annak sejtetésével zárják kommüntörténeti áttekintésüket, hogy a Tanácsköztársaság vezetői a „nem vörös” újságírók kivégeztetésében gondolkodtak.29

A szerzők célja az volt a horrorszerű elemekben bővelkedő, az „államérdeknek megfelelő propagatív iránya” miatt Pest–Pilis–Solt–Kiskun vármegye alispánja támogatásával terjesztett kiadványukkal,30 hogy olyan „tünetszerű” epizódokat emeljenek ki a kommün történetéből, amelyekből úgy ismerhető meg a kommunizmus, miképp az orvos ismer rá a tünetekből „a szerveket minden részében dúló betegségre”. A kötetet jegyző újságírók célja nemcsak saját maguk igazolása lehetett, de a munkásság ellenforradalom mellé állítása is. A munkásság és a munkásmozgalmi vezetők közötti ékverést szolgálta, hogy a kiadványban ismételten szembeállították egymással a munkások kommün alatti szenvedéseit a kommün vezetőinek kényelmével: például felmutatták, hogy míg a proletárok a fronton harcoltak a Vörös Hadsereg katonáiként, és a nép éhezett, a kommün „apostolai” szállodában pezsgőztek.31 A kiadvány kommünképének „árnyaltságát” talán legjobban Szamuely Tibor önparódiáig elmenő, horrorisztikus jellemzése mutatja meg, akit nem történelmi szereplőként, hanem a bűnügyi krónikák, „a pitaval” „legundorítóbb szörnyalakjaként” léptettek elő, aki előtt és után „vész és halál terjedt”, és „vérben fürödtek meg a gőzkocsi kerekei is”, amellyel közlekedett.32

A Tanácsköztársaságot szélsőségesen egyoldalúan ábrázoló, a proletárdiktatúra negatívumait a paródiáig túlfestett horrorisztikus képekkel bemutató Kun Béláék 131 napos rémuralma azonban maga sem volt több egy nem is mindig megtörtént eseteken alapuló pitavalnál. De ez a végeredmény érthető, ha tudjuk, hogy a kiadvány szerkesztőinek, Győri Imrének (1881–1945) és Kázméri Kázmérnak (1885–?) különösen igyekezniük kellett a kommün befeketítésével, mivel a Tanácsköztársaság idején többször is pénzt vettek fel a proletárdiktatúrát támogató cikkek írásáért.33

Önreprezentációjuk szerint szintén a proletárdiktatúra alatt szakmájuk gyakorlásától eltiltott újságírók jegyezték a Népbiztosok futása a frontról és egyéb szenzációs riportok a kommün idejéből című kiadványt,34 amelyet a szociáldemokrata Göndör Ferenc lapjának, Az Embernek korábbi munkatársa, Szerényi Simon (1890–1964) szerkesztett.35 Ellentétben a Kun Béláék 131 napos rémuralma című „pitavallal”, ennek szerzői nemcsak a véres eseményeket kívánták bemutatni, hanem a kommün alatti élet „apró mozaikjait” is. Munkájuk hitelét szerették volna erősíteni azzal, hogy bevallották, nem szépirodalmi babérokra törtek, hanem „a riporter szárazságával” kívánták „összehordani” adataikat. A befogadó bizalmáért folytatott küzdelemben azt is hangsúlyozták, hogy a kötet írását titokban – a „kimondhatatlan igazság” toposzával találkozunk itt – már a Tanácsköztársaság idején elkezdték.

A szerzők reflektáltak arra a kötet megjelentetésének indokaként megjelölhető emlékezeti vákuumra, hogy 1919-ben még nem létezett a Tanácsköztársaság történetének „ismert” elbeszélése: „Az úgynevezett »kommunisták« vérrel és gazsággal fönntartott uralmának képe még mindig nem rajzolódott ki teljesen a magyar közönség előtt.” Nem kétséges, hogy a Népbiztosok futása a frontról merrefelé akarta hajlítani a kommün emlékezetét: a proletárdiktatúráról rögzítették, hogy a történelem „legnagyobb, legvéresebb humbugja”, egy „színjáték”, amelyben azonban „halál van”. Bár a kötet a Tanácsköztársaság történetének „riporteri szárazsággal” történő feldolgozását ígérte, inkább a szenzációhajhász bulvársajtó nyelvezete lett benne a domináns, annyira, hogy a népbiztosok távozása kapcsán egyenesen az őket Ausztriába menekítő „kéjvonatról” írt a munka.36 A kötet szofisztikáltabb üzenetei – minthogy a vallásos budai polgárok ellenállása fontos szerepet játszott a kommün bukásában – teljesen elvesznek a sok „szenzációs riport” között, úgyhogy arra a jogosan felmerülő kérdésre, hogy mi volt a riportokat jegyző újságírók célja a kiadvánnyal, adja magát a válasz, hogy vélhetően csak el akarták adni azt.

Sasvári Nagy Olivérnek (?–?) két célja volt a Kun Béláék rémuralmának története hiteles okmányok alapján című, a Bolsevik Elleni Liga kiadásában 1920-ban megjelentetett munkájával.37 Mindenekelőtt az, hogy „filmszerűen” felelevenítse a 133 nap eseményeit, másodsorban pedig az, hogy rámutasson, miként jutott el a magyar munkásság a proletárdiktatúráig „attól a higgadt, bölcs megítéléstől, hogy a bolsevizmus nálunk keresztülvihetetlen”.38 Mielőtt elindította a „mozigépet”, a Népszava 1918. december 15-i számát idézte, amelyben a szociáldemokraták elhatárolták magukat a proletárdiktatúra felvállalásától, hogy aztán bő három hónappal később egyesüljenek a kommunistákkal a marxi ideák megvalósítására. Sasvári Nagy is azon a véleményen volt, hogy ez lehetetlen küldetés: „A kommunista tanok szoba-tudósok elméletei, akik négy fal között ülve, nem látják a való életet, s fantazmagóriáikat akarják a világra ráerőszakolni.” Ennek dokumentálása érdekében a terror ismertetése tette ki a könyv gerincét, bemutatva, hogy a vörösterroristák miképp akarták beleverni a magyar vidéket a proletárdiktatúrába.

A Kun Béláék rémuralmának története hiteles okmányok alapján állítása az volt, hogy 1919. március 21-én bűnözők vették át a hatalmat. A szerző szerint „a félrevezetett sokaságnak sejtelme sem volt róla, hogy voltaképpen kik ültek a nyakára”: olyan kalandorok, akik azt hirdették, hogy „minden a népé”, de valójában diktátori uralmat gyakoroltak, és „semmi sem jutott a népnek”. De hiába ért rövid úton véget a népbiztosok „pünkösdi királysága”, mégsem zárult megnyugvással Sasvári Nagy Olivér tragikus szatíraként cselekményesített Tanácsköztársaság-története, hiszen a mű kiadásakor Kun Béla még Ausztria menedékjogát élvezte. Úgyhogy csak remélte, hogy a proletárdiktatúra vezetőjét ennek ellenére is eléri az „igazságszolgáltatás karja”, vagy ha nem, akkor legalább ő és hívei megértik: „A munkásság nem kér abból, hogy Kun Béláék valaha is visszatérjenek.”39

A „leleplező” kiadványok között szükséges megemlékezni egy külön csoportról, amelynek darabjai az Ausztriába menekült baloldali emigráció – egymással is viaskodó tagjai – hazai lejáratását célozták, így igyekezve elejét venni a magyarországi hatalomba történő visszatérésüknek. Ezen típusú könyvek, füzetek vagy éppen cikksorozatok legnevezetesebbjévé Mályusz Elemér A vörös emigráció című, kiérlelt munkája vált, amely először angolul és németül jelent meg, és magyarul eredetileg folytatásokban közölték Tormay Cécile Napkelet című folyóiratában 1931-ben.40 A műfaj egyik korai darabja volt a Központi Sajtóvállalat41 kiadásában 1920-ban megjelentetett Forradalmárok egymás közt című cikkgyűjtemény, amely a Bécsi Magyar Újság, a Proletár és a Világosság mellett Göndör Ferencnek a bécsi emigrációjában újra megjelentetett lapjából, Az Emberből is közölt részleteket.42

Az „Egy bécsi magyar ember” álnevet választó szerző célja az volt a Bécsben kiadott, „kommunizmust és magyargyűlöletet hirdető” baloldali sajtótermékek újságcikkeiből összeállított válogatással, hogy leleplezze a magyar emigránsok tevékenységét, hogy a „bécsi zengeráj” egymást is bíráló cikkeivel bemutassa, milyen egymással marakodó, erkölcstelen figurák vezették Magyarországot a kommün idején, miközben erősen kritizálta a magyar emigránsokat befogadó osztrák szociáldemokrata kormányt.43 A kiadvány szerint a kommunista funkcionáriusokon kívül mindenki más számára poklot jelentett a Tanácsköztársaság: „mikor a magyarországi kommunizmus épülete iszonyú recsegéssel hirtelen összedűlt”, „csak füst és kénszag” maradt utána. Bár a Forradalmárok egymás közt egyenként is jellemezte a Bécsbe menekülőket (például: Lukács György „félőrült, degenerált milliomos”; Rudas László „Marx-talmudista”), az idegenként megjelölt baloldali emigránsok átfogó jellemzésével is szolgált: „Nekünk az ő cinikus, arcátlan, máról-holnapra kaméleon-szerűen színjátszó pszichéjük teljesen idegen”44 – nyomatékosította a kiadvány, amely ezzel az idegen elnyomók és a végül győztesként kikerülő magyarok küzdelmeként azonosította a Tanácsköztársaság idején történteket.

Jól mutatja a kommunista perek idején akár egy évtized múltán fellángoló érdeklődést az 1918–1919-es forradalmak iránt Szászhalmi József (?–?) Kommunista téboly – Vér és terror címmel 1928-ban kiadott könyve,45 amelynek célja az volt, hogy az 1920-as évek kommunista pereinek, a magyarországi illegális kommunista mozgalom lelepleződése idején emlékeztessen a „kommunista sejtek” 1918–1919-es működésére. A bolsevikok magyarországi beszivárgására, Kun Béla és társainak rombolására és arra, hogy ők a felelősek a trianoni békeszerződésért is: „133 napos tevékenységük eredménye 12 milliárd jó korona kár, pusztulás, mintegy 600 kivégzett vértanú, körülbelül 3000 harctéri halott, nem is szólva arról, hogyha nem bukkannak fel a sötét ismeretlenség homályából, az ország kétharmadrésze sincs ma idegen kézen.” Ennek érdekében sorra vette a terror ismert áldozatainak eseteit, ismertette kivégzésük időpontját és olykor egyéb információkat. Például: „Július 4-én Császár községben Wohlmuth Ferenc plébánost Löwi és Kohn vádbiztosok halálra ítélték és kirabolták. Kivégzése előtt ütötték verték, majd a kihűlő tetemet tréfásan himbálták a világ négy tájéka felé.”46 Nem véletlen az ördögi rituálé leírása, ugyanis Szászhalmi – aki „bolsevizmus-specialistának” számított47 – egy világ-összeesküvés ügynökeiként jelenítette meg a kommunistákat. Arra kívánt rávilágítani, hogy „a bolsevizmus nem népszocializmus, hanem a sátáni rombolás egész világra kiterjedő titkos szervezete, mely hihetetlen szívóssággal, tengeri pénzpazarlással közeledik istentelen célja felé”.

A „Sátán” és a „pokol” hívószavak megszabják Szászhalmi munkájának poétikáját és perspektíváját: a Tanácsköztársaság idején történteket a „nemzeti alapon álló elemeknek” a magyar kultúrát megsemmisítéssel fenyegető sátáni ügynökökkel vívott önvédelmi harcaként beszélte el. A Kommunista tébolyból hiányzott a „főszörny”. Szászhalmi magát a kommünt állította be egyetlen nagy „szörnynek”, amelynek kimúlásával sem zárta le a munkát boldog befejezés, hiszen éppen arra akart rámutatni a kommunista perek idején, hogy nem nyugodhat meg a magyarság, mert bármikor visszatérhetnek a „dúsan megrakodva” emigráló Kun Béla és társai, az „istentelen bolsevizmus” képviselői, akiket a krisztusi szeretet nem, csak a „harcos kereszténység” állíthat meg.48

Az efféle következtetések azok, amelyek miatt nem szabad lebecsülni vagy figyelmen kívül hagyni az ezekben a korabeli napilapokban méltatott, ismert, az 1918–1919-es eseményeket és az 1920-as trianoni békeszerződést követő hisztérikus retorikai helyzetben keletkezett tanúságtételek jelentőségét, mivel minden szónoki beszéd célja az, hogy megindulásra késztesse a hallgatóságot. És a felindult befogadók cselekedetei ez esetben súlyos tetteket jelentettek.

A Tanácsköztársaság résztvevői

A kommünre visszaemlékező egykori résztvevők két nagyobb csoportra oszthatók: az abban tudatosan szerepet vállaló „nagyemberekre”, vagyis a politikusokra, és az állításuk szerint csak véletlenül, nem szándékoltan vagy éppen – hivatalnokként – kényszerűségből szerepet vállaló szakemberekre. A két halmaz metszetében található Csizmadia Sándor (1871–1929), aki bár két héten át a földművelésügyi népbiztos pozícióját is betöltötte, állítása szerint csak névleg volt népbiztos, mert akarata ellenére került be a Forradalmi Kormányzótanácsba.49 Az első jelentős magyar proletárköltő és sokáig megbecsült szociáldemokrata politikus 1919 szeptemberében írta meg a Hol voltam a diktatúrában?! című memoárját mátyásföldi otthonában, ahol a házi őrizetét is töltötte a Tanácsköztársaság alatt. Csizmadiát 1919. április 3-án zárták ki a Forradalmi Kormányzótanácsból a másik három földművelésügyi népbiztos, Vántus Károly, Nyisztor György és Hamburger Jenő javaslatára, mivel képtelen volt az együttműködésre – nemcsak az agrárpolitikával kapcsolatos nézeteltérés miatt, hanem mert ekkorra már súlyosan elhatalmasodott a szebb napokat is látott és politikusként bukott munkásköltő alkoholizmusa. A letartóztatását azért rendelte el a Forradalmi Kormányzótanács, hogy a kizárt Csizmadia ne kezdhessen „ellenforradalmi” agitációba.50

Csizmadia Sándor célja nemcsak az volt, hogy tisztázza saját kommünbeli szerepvállalását a Forradalmi Kormányzótanács földművelésügyi népbiztosaként, de hogy a munkásmozgalmat is rehabilitálja annak bemutatásával, hogy a kommün bűneiért nem a szociáldemokrata párt egésze a felelős, hanem csak az a néhány „kalandor és szélhámos”, akikkel szemben a szociáldemokrata politikusok nem tudták megvédelmezni szociáldemokrata elveiket.51 Csizmadia műve tehát egy önvádba csomagolt önfelmentés volt – amely gondosan hallgatott a népbiztos hibáiról, botlásairól, például az utóbb a sajtóban is tárgyalt „pikáns kalandjáról”52 –, miközben nemcsak a múltba, de a jövőbe is tekintett, hogy a bolsevikok hatalomra kerüléséből és a Tanácsköztársaság történetéből levonja a tanulságot, „hogyan kell az elveket megvédelmezni és hogyan nem szabad azokat elárulni”. Merthogy Csizmadia értelmezésében a szociáldemokrata vezetők egy részének „árulása” segítette uralomra Kun Bélát és társait.

A Tanácsköztársaság bemutatásának legfőbb szempontja az volt Csizmadia munkájában, hogy érzékeltesse, miként kerültek vezető pozíciókba a régi munkásmozgalmi vezetők helyett a „mélységből” felszínre emelkedők vagy azok az „éretlen gyerekek”, akik sosem tevékenykedtek a szakszervezeti mozgalomban. Szerinte a közlemények hazugsága és a rendeletek értelmetlensége jellemezte a Forradalmi Kormányzótanács működését is. Ugyanakkor – úgy vélte – a Tanácsköztársaság éppen fiatal és felkészületlen funkcionáriusainak alkalmatlansága miatt nem vált horrorrá (a bűnügyi krónikák sugallta Tanácsköztársaság-képpel ellentétben), sőt nem nélkülözte a komikumot sem. Erre a legjellemzőbb eseteket a házi őrizetének történetéről szóló részekben tartalmazza Csizmadia beszámolója: az őrizetére kirendelt egyik detektív napszúrást kapott, a másik pedig annyira nem látta el a feladatát, hogy még Csizmadiának kellett hazudnia, csak hogy mentse.53 A szüzsé, mely szerint a proletárdiktatúra detektívjei elgyengültek Csizmadia erőterében – és így a háza mindvégig egy menhely maradt a proletárdiktatúrában, ahol nem tudtak érvényesülni a „mániákusak”, „bigottak”, „szélhámosok”, „himpellérek” –, a házi őrizet leírását az egyik legkorábbi, antik komédiatípushoz teszik hasonlatossá.54

Bár letartóztatták, Csizmadia nyomatékosította, hogy nem volt ellenforradalmár, hanem a szociáldemokrácia eszmei talapzatáról bírálta a kommün alatt a Tanácsköztársaság vezető pozícióiba kerülő kétes alakokat – például a mátyásföldi direktóriumot vezető Mikulik Józsefet –, származási helyük jellemzésére előszeretettel használta Csizmadia a „mocsár” képét, ami a baloldali költőt és politikust kifejezetten a jobboldali szerzőkkel rokonította.

A Hol voltam a diktatúrában?! zárszava felmentette a Tanácsköztársaság bűneiért viselt felelősség alól a munkásságot, amely „nagyot botlott”, de belátta tévedését, ellentétben a polgársággal, amely a kommünben is csak saját magát mentette. Csizmadia szerint a polgárok nem tettek semmit a terror ellen, nem kockáztatták életüket testvéreikért, hasonlóan a Tanácsköztársaságban leszereplő értelmiséghez.55 Ezért úgy vélte, hogy csak a munkásmozgalmon és szocialista elveken alapulhat az újjáépítés. „A munkásság az a szikla, amelyen a jövő temploma fölépül!” – zárta a munkásmozgalom hőskorában jól ismert Lassalle-idézettel56 az egykori népbiztos a Tanácsköztársaság baloldali bírálatát adó visszaemlékezését, amely – például a Cserny Józsefről festett, később elemzendő, kivételesen pozitív képnek köszönhetően – különleges helyet foglal el a Tanácsköztársaság-ellenes diskurzus részeként született szövegek között.

Azok közül az egykori baloldali szereplők közül, akik Csizmadia Sándorral ellentétben „végigcsinálták” a kommünt, és 1919 augusztusában nem távoztak menten Bécsbe, hanem itthon maradtak, többen is publikálták önvédelmi céllal a maguk Tanácsköztársaság-elbeszélését. Ezen kiadványok közül figyelemfelkeltő címe miatt kitűnik Göndör Ferenc (1885–1954) Garázdálkodásom a diktatúrában című füzete.57 Göndör szociáldemokrata újságíró volt, az MSZDP egyik „legtekintélyesebb” sajtómunkásaként, „a párt ismert hadakozó újságírójaként” tartották számon.58 A kommün alatt a Sajtódirektórium vezetőjeként vállalt szerepet – 1919. március 25-én részt vett a Budapesti Hírlap kiadóhivatalában található értékek lefoglalásában59 –, de Az Ember című lapja kiadását ennek ellenére felfüggesztették a Lukács György népbiztost támadó cikkei miatt.60

Bár Göndör saját elmondása szerint a kommün idején is letartóztatás fenyegette – noha Az Ember felfüggesztése után sem lett kegyvesztett, hanem a Népszava tudósítójaként Bécsbe került61 –, 1919 őszén már az ellenforradalmi büntetéstől rettegett. A saját pozícióját úgy írta le, mint aki mindenfajta terrorral szemben ellenséges. Hangsúlyozta, hogy ahogy „ellensége” volt a vörösterrornak, hasonlóképpen „nincs elragadtatva” a fehérterrortól sem.62 Göndör ugyanis nem látott különbséget a „Lenin-fiúk igazságszolgáltatási rendszere” és a különítményesek 1919. őszi tevékenysége között, amikor is csak elég volt az utcán rámutatni valakire, hogy az „veszélyes bolseviki”, és már el is vitte az őrjárat. Göndör számára nemcsak azért voltak ellenszenvesek ezek az eljárások, mert a vörösterroristákéra emlékeztették, hanem mert úgy sejtette, sokan csak a személyes ellenségeikkel való leszámolásra használják a feljelentéseket.

A Garázdálkodásom a diktatúrában tehát egyszerre adta a proletárdiktatúra bukását követő elszámoltatások kritikáját, miközben cáfolta a szerző személyét ért, a kommün alatti szerepvállalásával kapcsolatos vádakat. Göndör a rágalmazóit „a nemzetközi kanálisból” előmászó „kis kitartott zsoldos szélhámosoknak” nevezte, és a „zivatartól felszínre sodort szemét” metaforáját alkalmazta támadóira. Utóbbi azért különösen érdekes, mivel ezzel a jobboldali poétikát fordította használóik ellen, hiszen a jobboldali Tanácsköztársaság-ellenes diskurzus szövegei azonosították előszeretettel „kiöntött kanálisként” a proletárdiktatúrát. A Tanácsköztársaság baloldali kritikusaként Göndör hangsúlyozta, hogy a kommün nem a proletariátus diktatúráját, hanem „Kun Béla diktatúráját” valósította meg. Szerinte a terrorcsapatok se az „ellenforradalmár polgári elemek” féken tartására, hanem a munkások megfélemlítésére szolgáltak. Vagyis a Tanácsköztársaság legnagyobb vesztesei igazából azok a baloldaliak voltak – állította –, akik kikeltek az ellen, hogy a „legveszettebb burzsoádiktatúra” alatt sem volt kisebb szabadság, mint a proletárdiktatúra alatt.

Az önreprezentációja szerint Göndör Ferenc a „szabadságnak szerelmes és rajongó gyermekeként” írta meg kritikus Tanácsköztársaság-történetét, amelyet románcként cselekményesített, hiszen tárgya a Jó és a Rossz, a „józanok” küzdelme a munkásmozgalomtól elhatárolt és démoniként leírt „megvadult túlzók” ellen, akik veszélybe sodorják a proletárdiktatúra nemes célját, „az emberi élet nívójának egyetemes fölemelését”.63

Az önfelmentésen túl Göndör célja a szociáldemokrata mozgalom elhatárolása volt az azt befeketítő jelenségektől. Ezért visszaemlékezésében arra a harcra összpontosított, amelyet a proletárdiktatúra terrorja ellen vívott. Saját szerepét úgy ábrázolta, hogy lapjában publikált cikkeivel ő lépett fel először a túlzók ellen. Ennek demonstrálására Az Emberben 1919 áprilisában megjelent cikkekből – például a „Vörös terror” és „A mi diktatúránk” címűekből – kivágott idézeteket emelt be a memoárjába. Göndör a saját – régi szociáldemokratákkal együtt végzett – tevékenységét „tűzoltó” munkaként értékelte. Elbeszélésében a mérsékelt baloldal politikusai akadályozták meg, hogy a kommün alatt „rendszeres és nagyarányú vérengzések legyenek”, és a mégis elkövetett bűntényekről pedig nem tudtak. Szamuely Tibor és az általa a „kultúra Szamuelyjeként” ábrázolt Lukács György elleni küzdelme felidézésével és saját szerepének heroizálásával az 1919 augusztusa utáni ellenforradalmi hangadókat kívánta delegitimálni.64

Göndör Ferenc kiadványának üzenete világos volt: azok a munkások, akik annyit szenvedtek azért, hogy alulról felülre kerüljenek, sosem éltek volna vissza a hatalmukkal. A Tanácsköztársaság bukásáért azok a kommünhöz csapódó „ingyenélő”, „megvadult” „martalócok”, a „vörös színektől virító zöldek” voltak a felelősek, akik elnyomták azokat a polgárokat, akik a kommün hívei lehettek volna, mert a régi szociáldemokraták az egész társadalmat emancipálni akarták.

Tíz évet kellett várni, míg az 1918–1919-es forradalmak egy valóban jelentékeny alakjának az eseményekről szóló visszaemlékezése Magyarországon napvilágot láthatott. Weltner Jakab Forradalom, bolsevizmus, emigráció című memoárjának65 1929-es megjelenése korszakhatárt jelez, ekkor jelenhetett meg ugyanis először egy, a Tanácsköztársaságban vezető szerepet játszó, emigrációból hazatért politikusnak a proletárdiktatúra történetét markánsan baloldali, munkásmozgalmi szempontból elbeszélő, értelmező és értékelő könyve. Ahogy a Népszava méltatta a kiadványt: „nemcsak tartalmánál fogva nagy jelentőségű, de nevezetes azért is, mert aki írta (…), ezt a históriát csinálta is. (…) Annyi makacs rágalom után, ebben a munkában demonstrálódik, hogy a szocialista munkásság egész testével védte a forradalmat, hogy megakadályozza a nyers erőszak diktatúráját.”66

Memoárja hazai úttörő jellegét Weltner Jakab is hangsúlyozta annak bevezetésében: „Magyarországon a forradalmakról eddig csak egyoldalú, a munkások ellen kiélezett, gyakran hazugságoktól és rágalmaktól hemzsegő írások jelentek meg.”67 Az MSZDP vezető politikusa – aki az emigráló Garami Ernővel ellentétben vezető pozíciót töltött be a proletárdiktatúrában – és 1918 novemberétől a Népszava szerkesztője azt a feladatot vállalta magára a dualizmus kori küzdelmet megörökítő „Milljiók egy miatt” című 1927-es visszaemlékezésének68 folytatásaként megjelenő könyvében, hogy tárgyilagos bírálatát adja az 1918–1919-es forradalmaknak. A tárgyilagosságra törekvésnek köszönhető – és a könyv dokumentumértékét erősíti –, hogy Weltner nagyon sok egykorú Népszava-cikket idézett annak érdekében, hogy ekképp rekonstruálja az eseményekkel egyidejű álláspontját, vagy éppen hogy így támassza alá utólagos állításait.

Weltner elsősorban a tapasztalt, megfontolt szociáldemokrata szakszervezeti vezetők és a fiatal, tapasztalatlan, a munkásmozgalom addig elért sikereit veszélyeztető „túlzók” összeütközései felől tekintett a Tanácsköztársaság történetére. Részben a jobboldal magyarországi vádjai ellen hadakozott a maga memoárjával, részben azok ellen a mindenért a szociáldemokratákat felelőssé tevő kommunisták ellen, akik az 1919 utáni emigrációjukban „a rágalmak fertőjével borítják el a szociáldemokrata mozgalmat s a reakció végtelen örömére meg akarják bontani a munkásmozgalom egységét”.69 A memoárt egyfajta „hamis realista” szemlélet hatja át: a tragédiaként cselekményesített elbeszélésben Weltner a magyar proletariátus érdekében újra és újra kompromisszumot köt a radikális kommunistákkal, bízva abban, hogy felelős pozícióban maradva kármentő tevékenységet végezhet. Végül csak akkor távozott a Népszava éléről, amikor már „a bolsevisták túlzásait nem lehetett megakadályozni”.

Fontos, hogy a szélsőbaloldalról opportunizmusa miatt bírált Weltner a legkevésbé sem tartotta magát „megalkuvónak”. Ez az önértékelés sajátos forradalomképéből következett, amely szerint a munkásmozgalmi aprómunka, a proletárok lassú, de biztos pozíciófoglalása, az életszínvonalat javító intézkedések kiharcolása szintén „forradalmi munka”, mivel ugyancsak az „új társadalmi rendet” készítik elő.70 A Forradalom, bolsevizmus, emigráció című munkát tehát egyfajta összegzésének tarthatjuk az 1919 után kétfrontos emlékezetpolitikai küzdelmet vívó magyarországi szociáldemokraták 1918–1919-es eseményekkel kapcsolatos állításainak: egyfelől bírálta az 1918 előtti, a kiváltságaihoz az utolsó pillanatig ragaszkodó magyar politikai elitet, amely az időben meghozott jogbővítéssel – az általános, egyenlő és titkos választójog bevezetésével – elejét vehette volna az elnyomott proletariátus radikalizálódásának, másfelől Weltner azokat a kommunistákat vádolta a magyar katasztrófáért, akik radikális és megalapozás nélküli cselekedeteikkel diszkreditálták a szociáldemokraták törekvéseit, és tönkretették a magyar munkásmozgalom több évtizednyi fáradságos munkával elért eredményeit.

A Tanácsköztársaság idejére visszaemlékező „kisemberek” éppen a Weltnerhez hasonló, a szocializmus iránt elkötelezett politikusokkal, a „nagyemberekkel” szemben határozták meg magukat, miközben maguk is igazolni akarták a kommün alatti tevékenységüket. Ezt jellemzően annak bemutatásával tették, hogy miképp törekedtek megőrizni szakmájuk önállóságát a proletárdiktatúra mindenhová behatoló, offenzív és hozzá nem értő embereivel és azok ideológiai támadásaival szemben.

Egészen sajátos nézőpontból mutatta be a Tanácsköztársaság alatti eseményeket Kiss Ferenc (?–?) postafőigazgató 1920-ban megjelent, Ecce homo című visszaemlékezése.71 Kisst 1918. november 2-án nevezték ki a budapesti postakerület vezetőjének, amikor Garami Ernő jóvoltából a Teréz-telefonközpontot megszálló Veres Miklós került kormánybiztosként a Magyar Királyi Posta élére. A postásszakmát idealizáló Kiss nemzeti érzelmű keresztényszocialistaként jelent meg önreprezentációjában, mint akit nagyon erős szakmai szolidaritás jellemzett, és az istenhit és a patriotizmus72 vezették cselekedeteit az 1918–1919-es forradalmi időszak idején. Ahogy a Budapesti Hírlap ajánlotta a memoárt: „adatokkal bizonyítja, hogy a derék hazafias postások a terror súlya alatt sem adták be a derekukat és végig kitartottak a nemzeti eszme mellett”. Kiss a kiadványért befolyó jövedelmet a „hontalan és nyomorgó” postások megsegítésére ajánlotta fel, de a Pesti Napló hangsúlyozta, hogy a mű nemcsak e nemes cél miatt, hanem „maga-magáért is megérdemli, hogy minél szélesebb körben találjon olvasóra”, mivel adatgazdagsága mellett „hazafias érzés lengi át az egész könyvet”.73

Kiss hivatástudatával indokolta, hogy mind a Népköztársaságban, mind a Tanácsköztársaságban szerepet vállalt, mert – ez a „hamis realista” indoklás visszatérő eleme a „kisemberek” memoárjainak – igyekezett menteni minden menthetőt. Magát azokhoz a „tettre kész emberekhez” sorolta, akik nemhogy „hullámtörőként” a helyükön maradtak a hivatalukban, amikor mindent elöntött a forradalom „árja”, de nem is féltek a „fuldoklók” után vetni magukat a „szennyes áradatba”. Kiss a legmélyebben elítélte azokat, akik az 1918–1919-es események idején passzívak voltak, meghúzták magukat, majd a kommün bukása után előléptek („kerítés mögül ugató ebek”, „hivalkodó úritökök”, „nagyképű szájemberek”), és ítélkeztek azok fölött, akik szükségszerűen „bepiszkolták” magukat a forradalmi szerepvállalásukkal.74

Kiss Ferenc „mártír” önképe magyarázza tehát visszaemlékezése meglehetősen szerénytelen címét,75 amely egyenesen felszólított arra, hogy tessék ítélkezni a szerző tettei felett. Művével egyszersmind a „tisztulás”, vagyis az ellenforradalmi elszámoltatás idején másokat rágalmazó egykori meghunyászkodók vádjaira is igyekezett választ adni.76 Memoárját aprólékosan kidolgozta, ugyanis jócskán akadt „tisztáznivalója”: 1919–1920-ban azzal vádolták meg, hogy „szocialista, kommunista” volt már a proletárdiktatúra előtt is, mivel szociológiai könyveket szerzett be a postások könyvtárának.

Sokkal súlyosabb volt azonban az a vád, hogy állítólag a proletárdiktatúra első napjaiban felajánlotta szolgálatait Robicsek Pálnak, a posta élére kinevezett népbiztoshelyettesnek. Ez magyarázza, hogy – a sok Szamuely Tibort, Cserny Józsefet vagy Kun Bélát démonizáló kiadvány között – miért az amúgy híres eszperantista Robicsek az Ecce homo antagonistája. Vele vívja meg küzdelmét Kiss Ferenc, aki mindvégig saját ártatlanságát bizonygatja memoárjában, miszerint még „csak egy vörös cérnaszálat” se lehetett látni rajta a kommün alatt.77

Már-már komikus, hogy Kiss magát „elfeledett ellenforradalmárnak” tartotta: hangsúlyozta, hogy nem volt „vörös”, hanem csak szükségből „vörösre mázolta” magát, mert „az ellenforradalom nem volt szervezhető, csak vörös lobogó alatt”. Hogy ezt bizonyítsa, két területet emelt ki a memoárjában: a postásság 1918–1919-es helyzetét és az ellenforradalmi szervezkedések addig ismeretlen részleteit. Ezekre nemzeti és szakmai perspektívából tekintett, és a hivatásrendi államszervezés felől bírálta mind a Népköztársaságot, mind a Tanácsköztársaságot, például az „elvtárs” helyett alkalmazott „kartárs” megszólításért.

Kiss Ferenc az általa a nemzet és a társadalom „idegzeteként” leírt postásság forradalom alatti „jóhiszeműségét” igyekezett bizonyítani. Hangsúlyozta, hogy a postások azért csatlakoztak határozatban a Nemzeti Tanácshoz, amiért mindenki: meggyőződésük volt, hogy Károlyi vélt antantkapcsolata jelenti a legjobb béke garanciáját. A Tanácsköztársaság történetét szatíraként írta meg, ez leginkább azon megállapításában érhető tetten, amely szerint a proletárdiktatúrában a rendeleteket egyik nap kiadták, másnap módosították, harmadnap pedig visszavonták. A kommün alatti ellenvilág jelképét – ez jelzi Kiss Ferenc beszűkült szakmai horizontját – pedig a bizalmi rendszer állami adminisztrációba való átültetésében látta, amely szerinte fölborította a „közszolgálat rendjét”, és teljes csődhöz vezetett – a proletárdiktatúrát megtestesítő Robicsek Pállal vívott küzdelem az Ecce homo privilegizált témája.78

Kiss tehát amolyan belső ellenállóként prezentálta magát, akit a puszta szakmaisága is ellenforradalmi szerepre predesztinált, ugyanis a postának a Szociális Termelés Népbiztossága alá rendelése szerinte „minden ésszerűségi alapot nélkülözött”. A kommün alatti ellenálló tevékenysége példájaként azt emelte ki, hogy a postásokat ki akarta vetetni a Közalkalmazottak Országos Szövetségéből, majd pedig, hogy hazafias postásezred szervezésébe fogott, azonban ebben is megakadályozták (abban nem, hogy 1919. április 17-i felterjesztésében a postahivatalok falainak Marx és Engels arcképével feldíszítésére tegyen javaslatot – ezt utóbb azzal magyarázta, hogy munkát akart adni „postás művészembereknek”). Az Ecce homo szerzője csak az 1919. június 24-i monitorlázadásig ismerte első kézből a proletárdiktatúra történetét, mert aztán letartóztatták, majd kényszerszabadsággal vidékre küldték.79

Kiss Ferenc szerint a vasutasok és a postások közös összefogása már az első hetekben meg tudta volna buktatni a proletárdiktatúrát az ország megbénításával. Ennek elmaradásáért a „magyar társadalom egyetlen szervezett erejét” jelentő, de „magyar érdeket nem ismerő” szociáldemokrata pártot tette felelőssé.80 Az 1922-es Bethlen–Peyer-paktum előtt még igen sokat támadott szociáldemokraták becsmérlését azonban nem hálálta meg az ellenforradalmi rendszer: ugyan a forradalmi szerepvállalásával kapcsolatos vádakat ejtették Kiss Ferenc ellen, de végleg nyugdíjazták.81

Szintén már bukott emberként, a „sértett szakember” pozíciójából írta meg Dietz Károly (1885–1969) Októbertől – augusztusig című, 1920-ban megjelentetett memoárját,82 amelyben elsősorban a budapesti rendőrség forradalmak alatti történetét világította meg. Dietz budapesti rendőrfőkapitányként vezette a fővárosi rendőrséget egészen a proletárdiktatúra alatti letartóztatásáig. Könyve olvasmányosságát úgy méltatta a Tolnai Világlapja, hogy nem is tudni, „melyik a nagyobb tehetség, a rendőr vagy az író”.83

Dietz memoárja önigazoló céllal jelent meg, be akarta mutatni, hogy a forradalom kitörése után a rendőrség állította helyre a rendet, és hogy a vezetése alatt nemhogy mentes maradt a bolsevizmustól, de mindvégig és egyre inkább magára hagyva küzdött a „vörös rém” ellen. A proletárdiktatúra március 21-i kikiáltását követően megmentette a rendőrséget a „szétzülléstől”, és részt vett az ellenforradalmi szervezkedésben. Igazán nagy méltánytalanságként élhette meg tehát, hogy a Tanácsköztársaság bukása után csak átmenetileg kapta vissza a pozícióját, mert a Friedrich-kormány idején végleg nyugdíjazták. (1934 és 1939 között a magyar labdarúgó-válogatott szövetségi kapitányi posztjával vigasztalódhatott.)

Míg a visszaemlékező katonatisztek első számú célpontját a katonatanácsok jelentették, az állami tisztviselők – Kiss Ferenc vagy éppen Dietz Károly – a bizalmi rendszer megjelenését azonosították a bomlás fő okozójaként és egyszersmind jelképeként. De egykori rendőrfőkapitányként Dietz kiemelkedően sokat foglalkozott Pogány József, Cserny József vagy éppen Csernyák Imre alakjaival is, ám – a mintánkban szereplők közül – egyedüli visszaemlékezőként felismerte, hogy a forradalmak szükséges velejárója a „kétes elemek” pozícióba kerülése.

A Tanácsköztársaság intézkedéseinek megítélésével kapcsolatban is némileg külön véleményt képviselt az egykori rendőrfőkapitány. Ellentétben azokkal, akik a kommün minden intézkedését kárhoztatták, szerinte lehetett okulni a proletárdiktatúra egyes rendelkezéseiből. Például helyes döntésnek tartotta az egységes Vörös Őrség felállítását, a politikai megbízottak megjelenését viszont károsnak tartotta és bírálta.84

Dietz Károly a proletárdiktatúrával kapcsolatos ellenérzései miatt csatlakozott az ellenforradalmi mozgalomhoz, amely miatt letartóztatták – ügyével szerinte a Vörös Újság címlapon foglalkozott, valójában csak a harmadik oldalon85 –, de nem emeltek ellene vádat. Szabadulása után már nem állt szolgálatban, memoárja szerint mégis ekkor tette a legnagyobb szolgálatot Budapest népének. Ugyanis a bukás küszöbén Szamuely állítólag azt javasolta Kunnak, hogy egy nagy fővárosi vérengzéssel teremtsenek kaotikus állapotokat, mert az „anarchiát” kihasználva a népbiztosok könnyebben szökhetnek Ausztriába. Az állítólagos terv Dietz Károly tudomására jutott, aki pedig tájékoztatta róla az olasz antantmissziót vezető Romanelli ezredest, és az antant közbelépése megmentette a főváros lakóit. Szamuely „borzalmas tervének” leleplezése nevezhető meg Dietz könyve legnagyobb szenzációjának, amelyre a sajtó is lecsapott. Szempontunkból azonban még fontosabb Dietz Károly visszaemlékezésének az a tanulsága, amely szerint Budapest polgársága a rendőrségnek köszönheti, hogy „rablás” és „gyilkolás” nélkül esett át a két forradalmon, mivel ezzel szembement a Tanácsköztársaságot „rémuralomként” azonosító, fősodrú narratívával.86

Kiss Ferencnél és Dietz Károlynál jóval radikálisabb, a kommünben csak rövid szerepet vállaló visszaemlékező volt Pesthy Jenő (1877–1924) nyugalmazott tanfelügyelő, aki A bolsevizmus rémnapjai címmel tette közzé 1921-ben a „naplójegyzeteit”.87 Pesthyt a Nyitra megyei tanfelügyelőségen érte a háború végi forradalom, a Felvidéki Kultúra című hetilapot szerkesztette. Állítása szerint azért kellett elmenekülnie a Felvidékről, mert ha a megszálló csehek ott találják, felakasztották volna „exponált hazafias szereplése miatt”, bármit is jelentsen ez, ugyanis előéletéről nem sokat árul el a memoár. Budapestre érkezve 1919. március 15-én a közoktatásügyi minisztérium állományába került, de két hét után elhagyta a minisztériumot, mivel úgymond „undor és csömör” fogta el Kunfi Zsigmond közoktatásügyi népbiztos törekvései miatt.

Bár Pesthy a proletárdiktatúra kikiáltása után nem sokkal már távozott is a minisztériumból, úgy vélte, hogy a kommün szolgálatában eltöltött kevés idő is elég volt ahhoz, hogy bepillanthasson „abba a boszorkánykonyhába, amelyben a destrukció mételyét főzték a vidéki tanítóság és közvetve a zsenge tanulóifjúság számára”. Megismerte a „Kunfi-féle kultúrprogramot”, mely szerinte „erkölcs- és nemzetrontó javaslatokból”, valamint „pap- és vallásgyalázó” „fiatal zsidógyerekek szemtelenül követelődző beadványaiból” állt.88 A bolsevizmus rémnapjai bevezetője szerint az események idején íródott „naplóbejegyzéseit” tette közzé, hogy bemutassa, hova juttatta a magyar nemzetet a liberalizmus, a szabadkőművesség és a szocializmus. Munkája azonban nyilvánvalóan a Tanácsköztársaság bukása után íródott, de ez ellen a vád ellen egy „végszóban”, tanúk felvonultatásával tiltakozott.89

Pesthy változatos szidalmakkal, jelzőkkel és képekkel illette a kommünt – a túlzásba vitt szitkozódás és a gúnynevek osztogatása a szatíra jellemzői. Alapvetőként a „vér színétől megrészegedett léha söpredék” uralmaként írta le a proletárdiktatúrát. A Tanácsköztársaság vezetését az „elalélt magyar nemzet nyakára telepedett desperádó társaságként”, uralmukat „rablóvezérek őrült tirannusaként” jellemezte, olyan „rémuralomként”, amely legalább változatos – vagyis valamennyire szórakoztató – volt a napról napra kiadott parancsok és rendeletek sokasága miatt.90 Ezt a kapkodást az időhiány metaforájaként is működő „lázzal” magyarázta a memoár.91 Pesthy „forradalmi lázban égő” „csőcselékről” írt, és hogy a népbiztosságokká átnevezett minisztériumokban „lázasan” dolgoztak „az ország közintézményeinek gyökeres felforgatásán”. A kommün célja szerinte ugyanis nem volt más, mint „az ősi ezredéves alkotmány lerombolása”, amennyire gyorsan csak lehet, ezért követték sorra egymást a kiadott parancsok és rendeletek a magánvagyon elvitelétől a szesztilalmon át a „polgárság üldözéséig” és a magyar múltat jelképező intézmények és szimbólumok megsemmisítésére tett átfogó kísérletig.92

Pesthy Jenő a keresztény magyarok és az „idegen” elnyomást megtestesítő „zsidók” ellentéte felől értelmezte a Tanácsköztársaságot, mégpedig úgy, hogy ezt a „nemzeti” perspektívát egy olyan „szakmai” nézőponttal ötvözte, amely a visszaemlékezését leginkább Kiss Ferencéhez teszi hasonlatossá: a törtető idegenekkel együtt a „szakmaiatlanság” is uralomra jutott, hiszen a „régi, kipróbált erők, a hazafias szellemű tanárok” helyét a felkészületlen és tapasztalatlan „zsidó” fiatalemberekkel foglaltatták el. Pesthy a proletárdiktatúrát olyan szörnyűnek tartotta, hogy ahhoz képest az idegen megszállást is felszabadításként értékelte, és üdvözölte a román hadsereg bevonulását Budapestre.93

A „vörös rémtől” való megszabadulás után Pesthy Jenő azzal a céllal tette közzé feljegyzéseit, hogy azokkal hozzájáruljon a proletárdiktatúra előtti állapotok visszaállításához, ezért sorra vette a Tanácsköztársaság alatti politikai kinevezetteket, akiket szerinte „ki kell operálni a nemzet testéből”. Az operálás metaforájával valójában az akasztást jelölte Pesthy, bár megengedve nyitva hagyta a száműzés lehetőségét is. Munkája zárógondolata – megfelelve a memoár „szakmai” perspektívájának – a „szakértelem” tekintélyének visszaállítását követelte, mivel képtelenségnek tartotta, hogy „vasmunkások, kőművesek és pékek” vezessék az országot, és képviseljék azt a béketárgyaláson.

Az 1919-ben Magyarországon maradt „romhalmaz” eltakarításában fontos szerepet szánt egy meg nem nevezett, eljövendő vezérnek, aki „az ország harmadik megalapítója” lesz. Az ellenforradalmi Horthy-kultusz adalékaként olvasható mondat szerzője azonban nem tudta visszafogni magát, és leleplezte műve álnapló voltát, mikor mintegy „látomásként” megjelenítette az – akkor már elmúlt – „jövőt”, ahogy „a Gellért ormán diadalra szólalnak meg az ágyuk, érctorkukból ünnepelve ennek a sokat szenvedett népnek felszabadulását”.94

A polgári pártok képviselői

A polgári pártokból érkező röpirat- és memoárírókra jellemző, hogy részletesen foglalkoznak Károlyi Mihály személyével és politikájával. Egyfelől azért, mert az 1918-as polgári demokratikus forradalommal az ország élére kerülő pártok politikusait és viszonyait ismerve jóval több – persze nem kevés hamisnak bizonyuló – információ állt rendelkezésükre, mint a kívülálló pamfletíróknak – akik nem egy esetben csak a fantáziájukra hagyatkozhattak, és ezt bátran meg is tették –, hanem mert elsődlegesen arra keresték a választ, hogy miképpen lett egy általuk kívánatosnak tartott polgári demokratikus berendezkedésből proletárdiktatúra.

Közülük a legnevesebb Magyarországon maradt politikus – hiszen az emigrációban Károlyi Mihály és Jászi Oszkár is közzétették a Magyarországon azonban meg nem jelent visszaemlékezéseiket95 – Buza Barna (1873–1944), a Károlyi- és a Berinkey-kormány földművelésügyi minisztere volt, aki 1919-ben A kommunista összeesküvés – Hogy kezdődött a zsiványdiktatúra? – Kommunizmus vagy földosztás? címmel adta közre a Károlyi-rendszer megpuccsolásáról kapcsolatos bennfentes ismereteit.96 A Károlyi-párti politikus „a Magyarország ellen elkövetett legszörnyűbb gaztettnek” nevezte a proletárdiktatúra kikiáltását, Buza ideálja ugyanis a „szociális irányú, radikális, de amellett erősen nemzeti s feltétlenül antantbarát politika” volt,97 és ehhez képest értékelte a bekövetkezett eseményeket. Buza munkájának célja saját szerepének tisztázása volt, hogy cáfolja a például Kozma Andor Károlyi Mihály helytartói című – később bemutatandó – röpiratában is szereplő vádat, mely szerint „radikális” földreformjavaslatával Buza volt az, aki elszabadította a proletárdiktatúrához vezető indulatokat, és hogy bebizonyítsa: a nagybirtokok felosztása éppen hogy a legbiztonságosabb ellenszere a bolsevizmusnak.98 A kívánt célt azonban nem érte el, ha azt vesszük, hogy füzetéből csak az ellenforradalmi gondolat által hasznosítható elemeket – például az amerikai kampánykörútból befolyt dollárokkal kapcsolatos sikkasztásvád, a hadsereg „szétkergetése” – kimazsolázva és új elbeszélésbe helyezve írt bővebb ismertetést Az Est, amelyben a Buza képviselte birtokpolitikát érvelés nélkül bélyegezték „hibásnak” és „ártalmasnak”.99

Buza amellett érvelt a röpiratában, hogy az 1918–1919-es események, mindenekelőtt a vörös- és a fehérterror után akkor van esély a megnyugvásra és a kibontakozásra, ha a magyar munkásság nem akarja többé leigázni a polgárságot és az agrárnépességet, „nem akarja rájuk erőszakolni a kommunizmus idegen torzeszméjét”, hanem a megértést és a „testvéri megegyezést” keresi. Kifejezte reményét azzal kapcsolatban, hogy a jövőben az ipari proletariátus végre megérti: a többi osztállyal történő együttműködés nélkül nem lehet boldogulása. Gyakorlati üzenete azonban mindenekelőtt az volt Buza Barna kiadványának, hogy értelmezésében a kommün tapasztalatai már mindenki számára bebizonyíthatták a nemzeti felemelkedés elengedhetetlen feltételének gondolt földreform szükségességét, így az egykori földművelésügyi miniszter a magyar történelmi fejlődés perspektívájából tekintve értelemmel tudta feltölteni az első pillantásra értelmetlennek tűnő proletárdiktatúrát: miképp „Tisza István reakciós őrülete” a forradalomhoz vezetett, úgy „Kun Béláék nemzetölő vörös őrületéből fakadt a nemzeti újjászületés”.100

Buza Barna földreformprogramjának lelkes támogatója volt Alföldi Dávid (?–?) egri ügyvéd, a Függetlenségi és 48-as Párt helyi vezetője, aki szintén arra a „rejtélyre” kereste a választ a már a Tanácsköztársaság bukását követő hetekben papírra vetett Néhány szó a proletárdiktatúráról című munkájában,101 hogy miképp kerülhetett sor Magyarországon a proletárdiktatúra kikiáltására, amikor nagyon alacsony volt a magyarországi ipari munkásság létszáma. Művében a Károlyi-pártot hátba támadó szociáldemokratákat tette felelőssé, ugyanis Alföldi olvasatában az MSZDP „hatalomvágyó” vezetői azért játszottak össze a kommunistákkal és puccsolták meg Károlyi Mihályt, mert tudták, hogy a tavaszra kitűzött nemzetgyűlési választáson nem tudnak többségre szert tenni. Alföldi gyorsan és láthatóan egyetlen lendülettel megírt munkája elsősorban azokat a szociáldemokrata politikusokat támadta, akik a koalíciós partnereiket elárulva összefogtak a kommunistákkal, holott – az ország agrárjellegéből adódóan – tudniuk kellett, hogy „Magyarországból nem lehet kommunista állam”.

A Néhány szó a proletárdiktatúráról – a Tanácsköztársaság-ellenes irodalom legtöbb munkájával ellentétben – részletesen kitért a fehérterrorra is. Alföldi Dávid szükségszerű következménynek tartotta az ellenforradalmi erőszaktevéseket, de nem fogadta el azokat, ráadásul az ellenforradalmi célok perspektívájából kifejezetten kontraproduktívnak is ítélte a terrorisztikus eszközöket. A német történelemmel példálózott, amelyben az 1848-as forradalom leverését követő reakció csak a munkásmozgalom megerősödéséhez vezetett. Alföldi Dávid az elnyomás és a jogfosztás helyett inkább azt javasolta a jövőbeni kommunista törekvések megelőzése érdekében, amit más polgári szerzők – legszenvedélyesebben Buza Barna – is: a magántulajdon megerősítését, a nagybirtokok felosztását, amellyel a napszámosok is „a magántulajdon harcosaivá s a kommunizmus ellenségeivé válnának”. Emellett fokozottabb munkásvédelemmel, a vállalati nyereség szétosztásával, a proletárok kispolgárrá emelésével kívánta elérni, hogy a munkások a jövőben ne forduljanak munkaadóik ellen.

De – és ez a szerző pártállásának perspektívájából különösen fontos – Alföldi Dávid nemcsak a földreformot, hanem a közerkölcs átalakulását is óhajtotta, hogy csökkentsék a korrupciót és a hatalmi visszaéléseket, és ezzel – ha csak burkoltan is – az 1919-es „szégyenért” az 1918 előtti Tisza-rendszert is felelőssé tette, amely ellenpontként kihívta maga ellen a proletárdiktatúrát.102

Míg Buza Barna és Alföldi Dávid áldozatnak tudta be Károlyi Mihályt, Orbók Attila (1887–1964) függetlenségi párti újságíró a Ki árulta el a hazát? című, 1919-ben megjelent füzetében103 gyűlölettel beszélt róla, és bűnbakká avatta. Utóbb, 1946-ban – vélhetően az akkor éppen a Független Kisgazdapártnak dolgozó Orbók kompromittálási szándékától nem függetlenül – „az első Károlyi Mihályt piszkoló röpiratnak” nevezték Orbók füzetét,104 amely az őszirózsás forradalmat követő koalíciós kormányzással kompromittálódott magyar függetlenségi politika megtisztítása érdekében írt kiadvány volt. Megjelenésekor a Budapesti Hírlap azzal ajánlotta az olvasók figyelmébe, hogy a szerzője sokáig hű követője volt Károlyi politikájának, és ezért sok bennfentes információt tud „a Károlyi-féle politikai boszorkánykonyháról”.105

Orbók szenvedélyesen szemben állt az általa reakciósként leírt Tisza „brutális” politikájával, és a francia kultúra bámulójaként a német szövetséggel szemben az antanthoz közeledést támogatta.106 1914-től dolgozott Károlyi Mihály lapjánál, a Magyarországnál, és annak párizsi tudósítója volt az első világháború kitöréséig. A lapot 1917-ben hagyta ott, és szerződött az Esti Újsághoz, majd 1918 januárjában a – szintén Károlyihoz közel álló – Virradat című lap munkatársa lett, 1918 szeptemberétől pedig az Országos Hadigondozó Hivatal sajtóreferenseként dolgozott, Teleki Pál beosztottjaként. Orbók a munkájában máshol nem olvasható személyes anekdoták felidézésével jelentős erőfeszítéseket tett annak bebizonyítására, hogy a vágyott „új Rákócziból” „új Károlyi Sándorrá” lett Károlyi Mihály árulta el Magyarországot, ugyanakkor pedig saját magát éppen az árulás vádja alól akarta tisztázni, amely szerint még Károlyi alkalmazottjaként segédkezett Windischgraetz Lajos herceg Károlyit támadó 1918-as rágalomhadjáratában.107 Munkája túlnyomó részében az első világháború alatti függetlenségi törekvésekkel, majd a Károlyi-rendszer alatti svájci diplomáciai kiküldetésével – például a nőként követté kinevezett Bédy-Schwimmer Rózsa keltette problémákkal108 – foglalkozik, csak utolsó szakaszában tér ki a Tanácsköztársaság történetére, amelyre Károlyi Mihály és az őt a proletárdiktatúráig vezető újságírók szerepvállalása felől tekint.

Orbók írását áthatotta a düh, amiért szerinte Károlyi eljátszotta a nagy hagyományú magyar függetlenségi politika lehetőségeit, és ezért írása nem szűkölködik a Károlyit gyalázó invektívákban: „degenerált dilettáns mágnásként”, „főúri dilettánsként”, „gyönge jellemű hazárdjátékosként” írta le, akinek „a politika sport, nagy neve pedig csak cégér”.109 Ugyanis Orbók Attila is azt az antiszemita álláspontot képviselte – ha visszafogottabb retorikával is –, hogy Károlyi csak kirakatbábu volt, és a neve alatt valójában „zsidó” politikusok és újságírók jutottak hatalomra 1918 őszén, akik végül egészen oda vezették a könnyen befolyásolható Károlyit, hogy átadja a hatalmat „Kun-Kohn Bélának”.

Orbók füzete a legkevésbé sem ezen, a már más munkákból jól ismert toposzok miatt, hanem szélsőségesen függetlenségi párti nézőpontja okán foglal el különleges helyet a Tanácsköztársaság-ellenes irodalomban: míg a kommünellenes irományok szerzői jellemzően még a román megszállást is elfogadhatóbbnak tartották, mint a Tanácsköztársaság fennmaradását, és a meggyilkolt Tisza Istvánra olyan tragikus hősként tekintettek, aki megakadályozhatta volna a katasztrófát, Orbók Attila azt hangsúlyozta a proletárdiktatúrát követő átmeneti helyzetben, hogy Tisza István egykori körének, a Nemzeti Munkapárt vezetőinek és képviselőinek visszatérése a magyar politikába a legkevésbé sem kívánatos, mert „ennek a társaságnak korrupt és reakciós múltját még a Károlyi uralom korruptsága és a proletárdiktatúra gazságai sem igazolhatják”.110

Orbókéhoz hasonló radikalizmus és antiszemitizmus jellemezte Kemény Ferenc (1886–?) hírlapírót, a Pesti Hírlap újságíróját – az 1920-as években politikai rovatvezetőjét –, aki a Kinek a bűne a magyarországi bolsevizmus? című füzetében111 azt a kérdést tette fel, hogyan ragadhatta magához a hatalmat az a magyarságtól „idegen érdek-maffia”, amely meggyőzéssel nem tudott híveket szerezni, és „még pénzzel is csak elvetemedett, lezüllött, mindenre kész katonatömeget” tudott maga köré gyűjteni.112 Az Est által hirdetett és terjesztett113 mű egykori népszerűségét jelzi, hogy Bizony László – a vádak szerint – ezt másolta le a külföldön öt nyelven kiadott antibolsevik kiadványában, ami egy kisebb plágiumbotrányhoz vezetett.114 1919-ben született memoárként Kemény Ferenc visszaemlékezésének sem a már létező, rivális elbeszélésekkel való vitatkozás, hanem magának „az” elbeszélésnek a megalkotása, a közelmúlt birtokbavétele volt a célja, hogy megállapítsa a „katasztrófa” felelőseit, akik „végzetes kalandba” kergették az országot.115

A szerző Károlyi Mihály belső ellenzékéhez tartozott – tanúként is kihallgatták a Tisza-perben116 –, ezért mentegette az 1918 őszén hatalomra került koalíciót. Hangsúlyozta a kormányzás nehézségeit, és heroizálta Bartha Albert honvédelmi minisztert, akinek a szociáldemokrata pártvezetés és a miniszteri ambíciókat dédelgető Pogány József vezette Katonatanács nyomására kellett távoznia. Kemény munkájának fő célpontját azok a szociáldemokrata miniszterek jelentették, akik „látszólag becsukatták” a kommunistákat, de valójában csak „kétszínű játékot űztek”. Mellettük még Károlyi Mihályt támadta: újra és újra leleplezte „elszólásait”, amelyek a bolsevizmus iránti vonzalmairól árulkodtak. Ezekből azt a következtetést vonta le, hogy „Károlyinak elhatározása volt a bolsevizmus meghonosítása Magyarországon”, ennek okaként az antanthatalmakból való kiábrándulását, a csalódás miatti keserűséget jelölte meg. Kemény könyve elsősorban a proletárdiktatúra kikiáltásához vezető utat mutatta be, az „országot feldúló” „vörös rémuralmat” kevésbé részletezte.

Kemény Ferenc munkája Bergendy Szilveszter Tatárjárás után című – később bemutatandó – pamfletjéhez hasonlóan tehát nem a kommunisták, hanem a szociáldemokraták (és persze Károlyi Mihály) ellen íródott, akiknek számonkérését a szerző a konklúzióban követelte. (1920-tól sor is került az „igazi” vádlottak távollétében a Károlyi-perre és a népbiztosperre.) A Kinek a bűne a magyarországi bolsevizmus? Tisza István 1918. szeptemberi megállapításának felidézésével zárult, mely szerint Károlyiból azért nem lehet miniszterelnök, mert „nem alkalmas”, mert „utána csak az özönvíz következhetik”. Kemény szerint Tiszát igazolták a később bekövetkezett események, és „legfeljebb abban tévedett, hogy nem Károlyi után, hanem már Károlyi alatt jött az özönvíz”.117 Ezzel pedig összecsúsztatta a két forradalmat, ugyanolyan pusztító hatásúként írva le azokat.

Végül a Tanácsköztársaság idején fontos szerephez jutó Hódmezővásárhely 1918–1919-es események alatti történetét A forradalom története Hódmezővásárhelyen című művében megíró László Jenő (1879–1945) ügyvéd szintén a Függetlenségi és 48-as Károlyi-párt híve volt, annak tagjaként foglalt helyet 1918 novemberétől a helyi Nemzeti Tanács végrehajtó bizottságában.118 László Jenőnek fontolva haladó, konzervatív attitűdje volt, ellenezte, hogy az Országos Polgári Radikális Párt újonnan megalakult helyi szervezetének tagjait bevegyék a tanácsba, és ezért munkája elején azzal büszkélkedett, hogy a nagyobb városok nemzeti tanácsai közül egyedül a hódmezővásárhelyi „nélkülözte a radikális párt közreműködését”. László Jenő azt állította, hogy csak azért vett részt a helyi Nemzeti Tanács munkájában, mert az éppen hogy nem a forradalmi indulatok elszabadítására – ahogy a jobboldali visszaemlékezők jellemzően értelmezték a nemzeti tanácsok szerepét –, hanem a „forradalom feltartóztatására” alakult, hogy „a várost megmentse a forradalmi anarchiától”, és hogy lehetővé tegye „a bizalmat vesztett polgári hatóságok további működését”. László Jenő tehát egyértelművé tette a visszaemlékezésében: a magyar államot nem a forradalom nemzeti tanácsai verték szét, mert ezek megalakulásának idejére már szétesett a magyar államigazgatás. Arról azonban hallgatott, hogy a proletárdiktatúra idején a helybeli Forradalmi Törvényszék tagja, valamint a Népakarat című helyi lap szerkesztőségi bizalmija volt,119 ami megmagyarázza, hogy az ő műve miért tünteti föl jóval pozitívabb színben a kommünt, mint más helyi visszaemlékezések.

László Jenő a helyi elit, a városi politika és a közigazgatási hatóság perspektívájából tekintett az 1918–1919-es „viharos” eseményekre. A kommün alatti történések ismertetésekor is a helyi direktórium működésére koncentrált, különösen arra, hogy miképp szennyezték be és lehetetlenítették el a hódmezővásárhelyi munkásvezetők és polgáremberek együttműködő, városirányító, a lakosság személyi és vagyonbiztonságának megóvására törekvő munkáját az április 27-én megérkező vörösterroristák. A forradalom története Hódmezővásárhelyen cselekményesítése egyértelműen tragédia, miszerint annak történetét mesélte el, hogy a békét megőrizni akaró „hős” városvezetők elbuknak.

László Jenő memoárja azért egyedülálló a vizsgált irodalomban, mert idilli képet festett a proletárdiktatúra első heteiről. A proletariátus és a polgárság között nem éleződött ki ellentét, amit László Jenő annak tudott be, hogy Budapesttel ellentétben Hódmezővásárhelyen csaknem teljesen hiányzott a „származási előkelőség”, és az úgynevezett „polgárság” legnagyobb részét is „kisvagyonú földművesek” alkották. Márpedig ők inkább a munkássággal tartottak, mint a helyi „polgárság” legfelsőbb rétegével. A hódmezővásárhelyi idillnek a Szántó Kovács Jánosra emlékező április 21-i városi ünnepség jelentette a delelőjét.120

A helyi békének az vetett véget, amikor az április 21-i román támadást követően előbb a Forradalmi Kormányzótanács túszszedési parancsa érkezett meg a helyi direktóriumhoz, majd megjöttek a terroristák is. A román erők előrenyomulása miatt azonban a hódmezővásárhelyi kommün nem sokkal élte túl a proletárdiktatúra megerősítésére odaérkezett Szamuely-különítmény távozását. Hódmezővásárhelyen egészen 1920 márciusáig tartott a román megszállás, de a béke és a nyugalom még a visszaemlékezés megírásának idejére se állt helyre, mert hiányzott „a biztos alap, melyen az ország talpraállítása megindulhatna”.121 László Jenő ezt a biztos alapot az érdekegyesítésben, az osztálykiegyenlítésben látta, ezért A forradalom története Hódmezővásárhelyen – ellentétben a „fehérterror” légkörét lehelő, később ismertetendő 1921-es Fejérváry–Gravátz-kiadvánnyal – már a bethleni konszolidáció éveinek jegyeit viselte magán.122

Az ellenforradalmi szervezkedések résztvevői

Az első negatív kommünértelmezéseket az ellenforradalmi szervezkedések résztvevői írták, és ezek már a Tanácsköztársaság fennállása idején megjelentek, hiszen ott kaphattak nyilvánosságot, ahová a francia vagy a román megszállásnak köszönhetően nem értek el proletárdiktatúra erőszakszervei. Ezek a röpiratok még jellemzően hasonló, egy általános „ellenforradalmi” perspektívából születtek, de aztán a már a Tanácsköztársaság bukása után, és különösen az 1919 augusztusa és az 1920 márciusa közötti „interregnum” idején született, egymással rivalizáló ellenforradalmi csoportok kiadványaira már erősen rányomták bélyegüket a „jelenbeli” politikai küzdelmek. Az egykori ellenforradalmi akciókban résztvevők ekkor íródott emlékiratainak sajátossága, hogy szerzőik egymással is versengtek, és a bűnbakkeresésben nemegyszer felülmúlták a proletárdiktatúra emigráns vezetőinek vádaskodásait. Ezeknek a visszaemlékezéseknek a célpontjai sokszor nem is a kommün vezetői, hanem más ellenforradalmi csoportok irányítói voltak. Szerzőik visszatérő toposzokkal igyekeztek egymást diszkreditálni, legtöbbször a sikkasztás, a luxusélet, a felkészületlenség és a súlytalanság vádjaival.

A Tanácsköztársaság idején azonban még nem egymással foglalkoztak elsősorban a röpiratíró ellenforradalmárok. Szegeden, 1919 júniusában tette közzé Vest Fedor (1892–1969) báró a „nemzeti” és a „nemzetellenes” erők küzdelmét a proletárdiktatúra propagandatevékenységén és annak bírálatán át bemutató, Hogyan dolgoznak a bolsevisták? címet viselő pamfletjét, amely a legelső kommünellenes kiadványok közé tartozik.123 Az 1919. május 5-én Aradon megalakult, majd május végén Szegedre költöző ellenkormányt támogató Vest Fedor – aki fiatalon jogi tanulmányokat folytatott, a Mensa Academiának előbb főtitkára, majd elnöke is volt, az 1920-as években pedig követségi titkári pozícióba került124 – célja az volt, hogy a Vörös Hadsereg sikeres északi hadjárata idején leleplezze: hiába „pufogtatnak” a kommunisták nacionalista frázisokat (mint például az egyértelműen a románellenes érzelmekre apelláló „Vesszen a bojár-imperializmus!” jelmondat), valójában nem nemzeti érdeket képviselnek. A Tanácsköztársaságot a magyar történelem legnegatívabb eseményeként írta le, amelynek cselekményesítése a jó és a rossz küzdelmét tételező románc, ahol a jó csak átmenetileg bukhat el, de nem maradhat el a feltámadás. Ennek megfelelően röpirata egy szegedi seregszemle képével zárult, ahogy gyülekeznek a „sírba vitt Magyarországot” feltámasztani akaró magyar ifjak.125 És ezzel az emelkedett elbeszéléssel a Tanácsköztársaság történetének egyik első „keresztény-nemzeti” interpretációja menten mintát is teremtett, mert aztán a jóval a proletárdiktatúra bukása után kiadott emlékiratokban is előfordult még, hogy a narrátorok a „szegedi seregszemle” csúcspontján abbahagyták az események elbeszélését.

A proletárdiktatúra bukását követő politikai küzdelmek hatásai csakhamar jelentkeztek, a leírásokban a Tanácsköztársaság vezetőinek tetteit is háttérbe szorítva kerültek előtérbe az ellenforradalmi mozgalmak olykor jelentős, máskor jelentéktelen vezetői. Az 1919 utáni hatalmi harcok nagyon erősen beszűkítették a „szegedi ellenforradalom” történetére visszaemlékező – Possel Márkus István néven született – Paál Jób (?–?) perspektíváját is. A száz napos szegedi kormány címmel megjelentetett kiadványa Károlyi Gyula és P. Ábrahám Dezső ellenkormányainak és a Nemzeti Hadsereg megszületésének hiteles történetét kívánta adni.126 Az „ellenforradalmi” szerzők közül az 1910-es években a Délmagyarország című lap újságírójaként működő – és egy zsarolási ügybe keveredő127 – Paál különleges helyet foglal el, mivel vállaltan elhatárolódott az „ellenforradalom” kifejezéstől, azt a kommunisták által „erőszakosan csinált” szónak, a „legrosszabb magyar kifejezések egyikének” tartotta, bár alkalmazását ő sem tudta elkerülni, mivel már 1919-ben átment a köztudatba. A berzenkedés oka az „ellenforradalom” kifejezéstől az lehet, hogy Paál Jób konzervatív-liberális ideológiát képviselt, és ezért szemben állt a szélsőséges, antiszemita „szegedi gondolat” képviselőivel – talán ennek köszönhető, hogy könyvét a radikális demokrata Világban is hirdették.128 Munkájában kiemelte azoknak a „liberális elemeknek” a jelentőségét, amelyek az ellenforradalmi mozgalomban olykor ellensúlyozták a „reakciós” törekvéseket.