Jake Adelstein

Tokió Vice

Egy újságíró a japán maffia hálójában

részlet

A fordítás alapja:
Jake Adelstein: Tokyo Vice: An American Reporter on the Police Beat in Japan

This translation published by arrangement with Pantheon Books, an imprint of The Knopf Doubleday Group, a division of Random House, Inc., 2009

© Joshua Adelstein, 2009

Fordította © Nagy Marcell, 2010
Szaknyelvi lektor: Molnár Anna

Szerkesztette: Szabó Zsuzsa
Borító: Juhász Gábor Tamás
Jakuza fotó: © Anthony Lacaes

HVG Könyvek, Budapest, 2012, 2022
Kiadóvezető: Budaházy Árpád
Felelős szerkesztő: Török Hilda
www.hvgkonyvek.hu

ISBN 978 963 565 338 6

Minden jog fenntartva. Jelen könyvet vagy annak részleteit tilos reprodukálni, adatrendszerben tárolni, bármely formában vagy eszközzel – elektronikus, fényképészeti úton vagy más módon – a kiadó engedélye nélkül közölni.

Kiadja a HVG Kiadó Zrt., az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.
Felelős kiadó: Szauer Péter

Elektronikus változat: Ambrose Montanus

Ajánlom ezt a könyvet

Szekigucsi nyomozónak,
aki megtanított, hogyan legyek tisztességes ember.
Azóta is próbálkozom.

Apámnak,
példaképemnek, akitől megtanultam,
hogy a jó ügyért mindig ki kell állnom.

A Tokiói Rendőrkapitányságnak és az FBI-nak,
mert megvédik a barátaim, a családom és jómagam életét,
és mert lankadatlanul azért dolgoznak,
hogy visszaszorítsák a bűnt.

Azoknak, akiket szerettem, de már nincsenek többé.
Hiányozni fogtok, és soha nem felejtelek el benneteket.

A találkozás az első lépés az elválás felé.

– japán közmondás

Tartalom

Előjáték – Tízezer szál cigaretta

I. rész: A felkelő nap

A sors melléd áll

Nem a tanulás, hanem a felejtés a legfontosabb

Rajta gyíkok, elő a jegyzetfüzetekkel!

Zsarolás, a kezdő riporter legjobb barátja

Szilveszter van bunyózzunk!

A tökéletes öngyilkosság kézikönyve

A csicsibui Snack mama gyilkossági ügye

Sekély sírba tesznek, avagy amikor a jakuza felhív telefonon

A szaitamai kutyatenyésztő gyilkossági esete

II. rész: A munkanap

Isten hozott Kabukicsóban

Egy éjszakám a szórakoztatóiparban

Mi történt Lucie Blackmannel?

Bankautomaták és emelőgépek

Az elmúlás virágai

Az uzsorahitelezés császára

III. rész: A lenyugvó nap

Az emberkereskedelem birodalma

Tízezer-egy szál cigaretta

Újra a bűnben

Jakuzavallomások

Kétféle méreg

Epilógus

Néhány szó az informátorokról és az informátorvédelemről

Köszönetnyilvánítás

A szerző megjegyzései

A szerzőről

Név- és tárgymutató

Jegyzetek

Előjáték

Tízezer szál cigaretta

– Felejtse el ezt a sztorit, vagy magának annyi. De lehet, hogy a családjának is. Őket csináljuk ki először, hogy megtanulja a leckét, mielőtt végzünk magával.

A jól öltözött férfi lassan, tagoltan szólt hozzám. Bolondokhoz, gyerekekhez és értetlenkedő külföldiekhez beszélnek így Japánban.

Megfontolandó javaslatnak tűnt.

– Felejtse el az egészet, és keressen magának új állást! Akkor úgy vesszük, mintha mi sem történt volna. De ha megírja a cikket, akárhová bújik is ebben az országban, elkapjuk. Megértette?

Japán legnagyobb bűnszervezetével, a Jamagucsi-gumival nem jó ujjat húzni. 40 ezer tagja van, így aztán az ember könnyen rátiporhat valaki tyúkszemére.

A japán maffiát rendszerint jakuzaként emlegetik a kívülállók, de a maffiózók gyakran hívják magukat gokudónak, azaz „utolsó ösvénynek”. A gokudók elitcsapata a Jamagucsi-gumi, amely több csoportból áll, ezek közül a Goto-gumi a maga 100 tagjával a legveszélyesebb. Nem válogatnak az eszközökben. Ha kell, felhasítják filmrendezők arcát, embereket löknek le hotelszobák erkélyéről, buldózerekkel rombolnak le házakat.

A szemben ülő férfi, aki az iménti ajánlatot tette, a Goto-gumihoz tartozott.

Hanghordozása és modora egyáltalán nem volt fenyegető. Nem húzta el a száját, nem meredt rám szúrós szemmel, és fekete öltönyét leszámítva egyáltalán nem látszott jakuzának. Az ujjai sem hiányoztak, mint a filmekben, és nem pörgette furcsán az r hangot, mint a moziban a keményfiúk. Leginkább egy előkelő étterem gyomorbajos pincérére emlékeztetett.

Nyugodtan végignézte, ahogy cigarettája végéről a szőnyegre omlik a hamu, majd elnyomta a csikket a hamutartóban. Aranyozott Dunhill öngyújtójával rögtön újabb szálra gyújtott. Idáig Hope-ot szívott, de most a megszokott, nyomtatott betűkkel feliratozott dobozból rövidebb, mezítlábas cigarettát vett elő, ami több nikotint tartalmaz, és gyorsabban öl. Mi, újságírók észrevesszük az ilyesmit.

A jakuza egy „meggyőzőemberrel” érkezett a találkozóra, aki ki sem nyitotta a száját, csupán puszta jelenlétével sugárzott erőt. A meggyőzőember megnyúlt ábrázatú, magas, sötét férfi volt, hosszú, tépett haját narancssárgára festette. Ezt Japánban csapacu-frizurának hívják. Társához hasonlóan sötét öltönyt viselt.

Jómagam sem egyedül érkeztem. Kísérőm egy zsaru volt, Szekigucsi Csiaki, aki azelőtt a Szaitama Prefektúra Szervezett Bűnözés Elleni Akciócsoportjában üldözte a rosszfiúkat. Nálam valamivel magasabb, zömök férfi, hozzám hasonlóan sötét arccal. Mélyen ülő szeme felett ’50-es évekbeli Elvis-frizura meredezett. Gyakran hitték jakuzának. Biztos vagyok benne, ha tényleg a másik utat választja, rettegett maffiafőnök válhatott volna belőle. Nagyszerű zsaru volt és igaz barát, aki mindig segített, ha szükség volt rá. Ezúttal is ő ajánlotta fel, hogy velem tart.

Rápillantottam. Felvonta a szemöldökét, megemelte a fejét, és vállat vont. Tudtam, hogy ezúttal nem fogok tanácsot kapni tőle. Most nem. Teljesen magamra maradtam.

– Elszívnék még egy cigarettát, amíg végiggondolom az ajánlatot – mondtam.

– Mi sem természetesebb – felelte a jakuza fojtott hangon.

A zakóm zsebéből előhúztam egy doboz Gudang Garam márkájú szegfűszeges indonéz cigarettát. A Gudang Garam rengeteg kátrányt és nikotint tartalmaz. Füstölőre emlékeztető illata eszembe juttatta azokat az időket, amikor még az egyetemi évek alatt egy zen templomban laktam. Lehet, hogy buddhista szerzetesnek kellett volna állnom? Most már késő.

Számhoz emeltem egy szálat. Ahogy öngyújtóért nyúltam, a meggyőzőember gyakorlott mozdulattal elővillantotta Dunhilljét, és addig tartotta a cigarettám alatt, amíg meg nem győződött róla, hogy meggyulladt. Rendkívül segítőkész volt, igazi profi.

Tűnődve bámultam a keskeny füstcsíkot, amint egyre táguló köröket írt le a plafon felé. Amint beleszívtam a cigarettába, a szegfűszegdarabkák halk pattogással-reccsenéssel kaptak lángra. Mintha elhalkult volna a világ zaja, és a szegfűszeg pattogása, reccsenése, szikrázása lett volna az egyetlen nesz körülöttem. Átvillant bennem az aggodalom, hogy a szikrák lyukat égethetnek a ruhámba vagy a meggyőzőember öltönyébe. Aztán egy pillanat múlva rájöttem, hogy tulajdonképpen oly mindegy.

Nem tudtam, mit kellene válaszolnom vagy tennem. Fogalmam sem volt, mi lenne a helyes döntés. Nem állt még a rendelkezésemre annyi információ, hogy megírjam a sztorit. Az ördögbe is, egyelőre nem volt egy újságcikkre való anyagom! A jakuzának erről persze fogalma sem volt. Épp csak annyit tudtam, amennyi máris bajba sodort.

Lehet, hogy minden rosszban van valami jó. Talán itt az idő, hogy hazatérjek Japánból? Úgy éreztem, belefáradtam a heti 80 óra munkába. Kimerült voltam, mert folyton éjjel 2-kor értem haza, és reggel ötkor általában már el is mentem. Elegem volt abból, hogy folyton fáradt vagyok.

Belefáradtam a szenzációhajhászásba. Belefáradtam, hogy sokszor a riválisaink vitték el a pálmát. Belefáradtam a napi hat határidőbe (délelőtt három dukált az esti kiadáshoz, este pedig három a reggeli kiadáshoz), és elegem volt abból, hogy minden második nap másnaposan ébredtem.

Fel sem merült bennem, hogy a jakuza szavait ne vegyem komolyan, őszinte meggyőződés csengett bennük. Abban a hitben volt, hogy a sztori, amit megírni készültem, előbb vagy utóbb tönkreteheti a főnökét és ojabunját, azaz pótapját. A cikk Tadamasza Gotónak, minden japán gengszter legismertebbikének a végét jelenthette volna, és nyilván úgy érezte, hogy ezért teljes joggal megölhet.

Ám mi a garancia arra, ha én be is tartom a megállapodást, hogy ők is így tesznek? A legfőbb probléma az volt, hogy ráadásul meg sem tudtam volna írni a sztorit. De nem hagyhattam, hogy ez kiderüljön.

Minden, amit tudtam, a következő volt: 2001 nyarán Tadamasza Goto májátültetésen esett át az Egyesült Államokban, a Májrák Központban (Dumont-UCLA Liver Cancer Center). Tudtam, legalábbis azt hittem, tudom, melyik orvos végezte az operációt. Tudtam, hogy Goto hozzávetőleg mennyit költött a májátültetésre: egyes források szerint 1 millió, mások szerint 3 millió dollárt. Tudtam, hogy a kórházi kezelés költségeinek egy része egy Las Vegas-i kaszinó tokiói kirendeltségének közvetítésével került Japánból az Egyesült Államokba. Arról viszont fogalmam sem volt, miért engedtek be Amerikába egy Gotóhoz fogható nehézsúlyú bűnözőt. Nyilván hamis útlevéllel utazott, vagy lefizetett egy japán, esetleg egy amerikai politikust. Valami bűzlött a sztoriban. Goto szerepelt az USA Bevándorlási és Vámhivatala, az FBI és a Drogellenőrzési Hatóság feketelistáján is. Nem lett volna szabad bejutnia az országba!

Goto utazása és operációja mögött óriási titok lappangott: az én sztorim. Ezért dolgoztam titokban az ügyön hónapokon át. Biztos, hogy valaki köpött, és ezért kerültem a jakuza kezébe. Észrevettem, hogy remeg a kezem. A cigaretta leégett az ujjaim között, amíg töprengtem.

Rágyújtottam egy újabb szálra. S közben azon gondolkodtam, hogy mit keresek én itt egyáltalán?

Tudtam: nem lesz több esélyem arra, hogy jó döntést hozzak. Második találkozót nem kapok. Ez az élet: ha tévedek, nem küldhetek el a nyomdába egy helyreigazítást. Éreztem, ahogy kezd úrrá lenni rajtam a pánik. A gyomrom összeszorult, a bal szemem rángatózott.

Tizenkét éve végzem már ezt a munkát. Kész voltam abbahagyni, de nem így! Hogy mit keresek itt? Jó kérdés, még annál is fontosabb, mint amit éppen nekem szegeztek.

Elmerültem a gondolataimban. Azt sem tudtam, hány cigarettát szívtam el.

– Felejtse el ezt a sztorit, vagy magának annyi – mondta a jakuza.

Ezért hívtak hát a találkozóra.

Nem volt a kezemben kijátszható adu. Ráadásul a cigarettám is elfogyott.

Nagyot nyeltem, majd kifújtam a levegőt. Még egyet nyeltem, és kinyögtem a választ:

– Döntöttem – mondtam. – Nem fogom… megírni a sztorit… a Jomiurinak.

– Nagyszerű – mondta a férfi, láthatóan elégedetten önmagával. – Jó döntés. De a maga helyében Japánból is elköltöznék. Az öreg nagyon dühös. Felesége van és két gyereke, ugye? Vigye el őket nyaralni egy szép hosszú vakációra. És közben keressen magának egy új állást, azt ajánlom.

Mindannyian felálltunk. Meghajlással köszöntünk el, vagyis inkább apró biccentéssel, miközben le nem vettük volna egymásról a tekintetünket.

Miután a jakuza és segédje elmentek, Szekigucsihoz fordultam.

– Szerinted jól döntöttem? – kérdeztem.

Szekigucsi a vállamra helyezte a kezét, és gyengéden megszorította.

– Nem volt más választásod. Igen, jól döntöttél. Nincs a világon olyan sztori, amiért megérné feláldoznod magad és a családodat. A hősök olyan emberek, akiknek nem maradt más választásuk. De te még választhattál, és azt tetted, amit tenned kell.

Zsongott az agyam.

Kimentünk a hotelből, és fogtunk egy taxit. Egy sindzsukui kávézóba hajtottunk. Beültünk egy bokszba. Szekigucsi elővette a cigarettáját. Megkínált egy szállal, amit rögtön meg is gyújtott.

– Jake – kezdte Szekigucsi –, amúgy is azon gondolkodtál, hogy otthagyod az újságot. Hát most eljött az ideje. Nem vagy gyáva, ha megteszed. Egyszerűen nincs a kezedben ütőkártya. Más maffiózók, mondjuk az Ingava-kai vagy a Szumijosi-kai úriemberek ezekhez képest. Nem tudom, Goto kivel és miben állapodott meg, hogy megkapja az új máját Amerikában, de nyilván nyomós oka van arra, hogy eltitkolja a sztorit. Akármit is csinált, nagyon csúnyán bűzlik a dolog. Vissza kell vonulnod!

Szekigucsi megragadta a vállam, hogy tudja, biztosan figyelek rá. Tekintete fürkészően mélyedt a szemembe. Így folytatta:

– Vonulj vissza, de ne add fel! Derítsd ki, mitől fél az a disznó! Meg kell tudnod a titkot, mert a fegyverszünet nem fog sokáig tartani, azt garantálom. Ezek a fiúk nem felejtenek. Neked pedig információra van szükséged, ha nem akarod életed hátralevő részét félelemben tölteni. De olykor vissza kell vonulnod, hogy erőt gyűjts a harchoz. Nem szabad feladnod, csak várnod kell. Várj egy évet, vagy akár kettőt, ha kell, és derítsd ki az igazságot! Újságíró vagy. Ez a dolgod, ez a hivatásod. Ezért vagy most itt.

Derítsd ki, mi az, amit Goto a szőnyeg alá akar söpörni! Ez az ember retteg – ezért jár folyton a sarkadban, ezért nem száll le rólad. Ha megtudod, hogy miért fél ennyire attól, hogy kiderül az igazság, egyből lesz ütőkártya a kezedben. És ha körültekintően használod, újra visszakaphatod a szabadságodat.

Tudod, egyszer valaki rám is berágott, és sikerült elintéznie, hogy lefokozzanak közlekedési rendőrré. Ekkor ott akartam hagyni a testületet. Minden áldott nap megfordult a fejemben, hogy kilépek. Nem tudod elképzelni, milyen érzés a nyomozás után büntetőcédulákkal bajmolódni, mert valami tisztességtelen szűkagyú nem tudja elviselni, ha valaki másként dolgozik, mint ő. De a döntés nem csak engem érintett, a családomra is gondolnom kellett. Így hát vártam. Minden egyes nap tűrtem, amíg a helyzet meg nem változott. Aztán végre fellebbezhettem, és most újra azt csinálom, amiben jó vagyok. Neked is ez a sorsod, Jake. Ne add fel!

Szekigucsinak természetesen igaza volt. Még hátra volt egy felvonás.

De túlságosan előreszaladtam.

Voltak idők, amikor a jakuza azt sem tudta, hogy a világon vagyok, én pedig nem voltam krónikus álmatlanságban szenvedő, kiégett, láncdohányos exriporter. Akkoriban nem ismertem Szekigucsit, a nyomozót, Tadamasza Goto neve sem mondott semmit, és fogalmam sem volt, hogyan kellene egy pénztárcalopási esetről japánul megírnom egy rendes cikket. A jakuzákat csak a moziból ismertem.

Voltak idők, amikor még meg voltam győződve arról, hogy a jó fiúk csapatában játszom. Mintha ez már réges-régen lett volna.

Felhasznált betűtípusok
Noto Serif – Apache License 2.0
Prompt – SIL Open Font License