részlet

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Mikhail Khodorkovsky, Martin Sixsmith:
The Russia Conundrum – How the West Fell for Putin’s Power Gambit – and How to Fix It.
WH Allen, 20 Vauxhall Bridge Road, London, 2022

Copyright © Mihail Hodorkovszkij (és Martin Sixsmith), 2022

First published as The Russia Conundrum in 2022 by WH Allen, an imprint of Ebury. Ebury is part of the Penguin Random House group of companies.

Mihail Hodorkovszkij fenntartja a jogát, hogy ezen mű szerzőjeként azonosítsák.

Hungarian translation © Kende Tamás, 2023

Hungarian edition © Jaffa Kiadó, 2023

Minden jog fenntartva

Borítóterv Steve Leard

Az Anna Ahmatova-versrészletet Kis Orsolya fordította

Fordította Kende Tamás

Felelős szerkesztő Schultz Judit

Felelős kiadó Rados Richárd

Jaffa Kiadó www.jaffa.hu

ISBN 978 963 475 835 8

Elektronikus változat

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Tartalom

Előszó

Bevezető

Első rész – A nagy kísérlet

1. Remények és törekvések

2. Egy nyílt társadalom

3. Fordulópont

4. Nagyban játszani

5. Megaláztatás

Második rész – Az erős ember belépője

6. Mindenkinek mindent

7. Az összecsapás

8. A korrupció anatómiája

9. Putyin elszabadul

10. A tárgyalás

11. Fejlődésben visszamaradt

12. Gulag

13. Ellenség a kapuknál

14. Irányított demokrácia

15. Nemzetközi műveletek

16. Hogy nevezik oroszul az álhírt?

17. Ne gondolják, hogy a medve mellett biztonságos

18. Álmok a terjeszkedésről

19. Egy rosszul hangolt hangszer

20. Nem vagy biztonságban

21. A mártírok születése

22. Egy fényesebb jövő

A szerzőkről

Köszönetnyilvánítás

Névmutató

Jegyzetek

Előszó

E könyv írásának idején a világ megváltozott. 2022. február 24-én az Ukrajna elleni invázióval Vlagyimir Putyin a második világháborút követő időszak legkíméletlenebb konfliktusát szabadította Európára. A béke melletti elkötelezettség hét évtizedét felváltotta a visszatérés a nagyhatalmi fenyegetések korszakába. Egy paranoiás diktátor ki nem provokált háborút indított békés szomszédja ellen, civilek elleni, nőket és gyerekeket elpusztító szárnyasrakéta-támadások elrendelésével, az Armageddont kockáztatta atomerőművek tüzérségi lövetésével, saját sorkatonáit is elmondhatatlan szenvedéseknek kitéve, akik ezerszámra már csak fekete hullazsákban kerülnek haza.

Putyin hazudott az orosz népnek. Azt állította, hogy célja egy olyan ország nácitlanítása, amelyik valójában törvénytisztelő demokrácia, amelyet egy zsidó származású elnök irányít. Mindezt különleges katonai műveletnek nevezte el, és támadást indított mindazok ellen, akik a féktelen agresszióról az igazat merészelték mondani. Független újságokat és műsorszolgáltatókat tiltott be, hogy személyesen diktálhassa az eseményeknek azt az eltorzított változatát, amelyik az orosz állami médiában megjelent. Ugyanaz a hazugság áradt az olvasókra, a rádióhallgatókra, a tévénézőkre éjjel-nappal, és a nagyobb részük el is hitte. Az orosz közönség nem láthatja a romokban heverő városok képeit, a rettegő menekült kisgyerekek arcát, a kiégett orosz harckocsikat, ahogy nem láthatják a hazájukat elszántan védő ukránokat sem. Nem hallanak a fogságba esett orosz katonákról, a nemzetközi felháborodásról, nem tudnak semmit arról, hogy a világ Putyin elnök elmeállapotán spekulál. Csak annyit hallanak, hogy Putyin katonai művelete „tervszerűen halad”.

Olyannyira retteg a Kreml az igazságtól, hogy törvényt alkottak, amely tizenöt évnyi börtönnel sújthatja mindazokat, akik dezinformációkat (értsd: valódi, igaz információkat) terjesztenek a hadjáratról. Mindennek a végeredménye az abszurditások egész zuhataga lett, amelyben maguk az ukránok lettek a felelősek mindenért, beleértve saját atomerőműveik tüzérségi bombázását, azt, hogy szándékosan civileket állítanak az orosz lövedékek útjába, hogy kínai diákokat használnak élő pajzsként (ezzel is igyekezve elérni Peking további támogatását), vagy hogy ők lövik a menekülteket, azzal a szándékkal, hogy megállítsák őket. Egyetlen dologra volt képtelen az orosz média: hogy lelkesítő képeket sugározzanak a felszabadító csapatokat üdvözlő hálás ukrán lakosságról.

Még magának Putyinnak a mindenkit megtévesztő, cinikus Realpolitikra épülő világában is csekély értelme van ennek az inváziónak. Az offenzíva kimenetelétől függetlenül nyilvánvaló, hogy kezelhetetlen problémákkal kell majd szembenézzen.

Talán végül bejelentheti, hogy Ukrajna legyőzetett, de nyilvánvalóan képtelen lesz egy automata fegyverek tízezreivel felfegyverzett, elkeseredett, bosszúszomjas lakosságot alávetettségre kényszeríteni. Még Ukrajna keleti, többségében orosz anyanyelvű lakossága is – akiket állítólag Putyin megvédeni szándékozott – döbbenten áll az erőszak ilyen mértéke előtt. Egy hosszan elhúzódó, a megszálló csapatokat pusztító, a vidéken fürkésző-kalandozó fegyveres partizánfelkelés kilátása nem nevezhető vonzónak.

A gúnyos megvetéssel lekezelt nyugati szankciókról maga Putyin is tudja, hogy azok valóságos veszélyt jelentenek. Az orosz gazdaság régóta leszakadóban volt, és a globális bankrendszerből való kizárás a szakadék szélére sodorhatja. Az orosz lakosságot a valutavásárlás ellenőrzése, korlátozása, valamint az elszabaduló infláció és a készpénzhiány igenis súlyosan érintette: a fejlett elektronikai fizetési rendszereknek az országból való kivonása hosszú sorokat eredményezett a metróban, a fiatal korosztály körében pedig társadalmi elégedetlenséghez vezetett, hogy a megszokott üzenetküldő platformok mellett a kedvelt számítógépes játékok is nehezen (ha egyáltalán) elérhetővé váltak.

A szentpétervári és moszkvai háborúellenes tüntetéseket hetek alatt leverték, de még maga Putyin sem képes mindenkit bebörtönözni. Az Ukrajna ügye körül kikristályosodó új hazai ellenzék lehetősége aggasztotta, amit csak tovább rontott a megölt vagy fogságba esett orosz katonákat ábrázoló képek terjedése a közösségi médiában.

A februári invázió megdöbbentette a világot. Putyin már korábban, 2021 tavaszán is felsorakoztatott csapatokat az ukrán határokon, de a feszültség fokozódásával visszavonta őket. Amikor 2021 decemberében a csapatfelvonulások újból beindultak, a globális közösség úgy vélte, Putyin csak blöfföl. Spekulációk indultak el lehetséges céljait illetően, egyesek még szimpatizáltak is a NATO kelet-európai terjeszkedésével kapcsolatos kifogásaival, nem zárva ki annak lehetőségét, hogy a Nyugat ezek ügyében engedményeket tegyen. De mindezek a szimpátiák – valamint a nyugati liberálisok azon álláspontja, hogy Putyinnak is kijár, hogy a legjobbat feltételezzék róla – egy pillanat alatt váltak semmivé, amikor az orosz tankok átgördültek az ukrán határon.

A világ sokkja és elborzadása egy pillanatra megzavart. Szemben azokkal, akik minden korábbi provokációja fölött szándékosan szemet hunyva próbálták Putyint megbékíteni abban a reményben, hogy megnyugodva majd kedves lesz „velünk”, én semmilyen illúziót nem dédelgettem vele kapcsolatban. Ugyanakkor be kell valljam, hogy magának a februári inváziónak a kiterjedtsége és a módszerei még engem is megleptek. Hosszú és fájdalmas személyes tapasztalataim arra tanítottak, hogy Putyinban sosem lehet megbízni, hogy a legszörnyűbb bűnökre is képes, hogy az együttműködésről, a kölcsönös megértésről szóló mosolygós ígéretei valójában semmit sem érnek.

Ma, sokkal inkább, mint valaha, meg vagyok arról győződve, hogy Putyin diktátor, hogy bármi áron meg kell állítani, függetlenül a kockázatoktól. A mi esetleges veszteségeink elhalványulnak az ártatlan civilek bombázása, tüzérségi lövetése mellett. Ha nem állítjuk meg Putyint Ukrajnában, az elkerülhetetlenül globális háborúhoz vezet. Egyeseknek talán túlzásnak tűnhet Hitlerhez hasonlítani Putyint, de kétségtelen, hogy óvakodnunk kell attól, hogy ugyanúgy próbáljuk kibékíteni őt, ahogyan az történt a végén szabad kezet kapó Hitlerrel az 1930-as években. Nem szabad azt a hibát újból elkövetnünk, mert beláthatatlanul sokba kerülne mindannyiunknak.

Jelen könyv megírásával az a célom, hogy bemutassam, mekkora károkat okozott Putyin két évtized alatt Oroszországnak és a kelet–nyugati kapcsolatoknak, és hogy miután a nemzetközi közvélemény megismerte az igazságot, konstruktív javaslatokat is megfogalmazzak a jövőre vonatkozóan.

2022. március 21.

Bevezető

Meglehetősen nyugodt alak vagyok, akit nem könnyű csak úgy megijeszteni. És mégis, némiképp aggódni kezdtem, mikor egy nap – szokás szerint – bekapcsolván az Ekho Moszkvi rádió adását, a hírekben azt hallottam, hogy a Kreml vérdíjat tűzött ki a fejemre. „Kijelentették – így a rádió adása –, hogy félmillió dollárt fizetnek annak, aki a Jukosz Olajvállalat volt vezetőjét, Mihail Hodorkovszkijt segít elfogni. Hodorkovszkij jelenleg Londonban tartózkodik. Bármely orosz állampolgár, aki visszaviszi Moszkvába az egykori oligarchát, megkaphatja a díjat.” Bár nem tették hozzá az élve vagy halva kitételt, de nyilvánvalóan beleértették a közleménybe.

Mindez 2021 márciusában történt. Akkor már túl voltam a tízéves börtönbüntetésen, amit Putyin politikai foglyaként töltöttem, és épp hetedik éve éltem Nyugaton politikai száműzöttként. Mindig úgy véltem, hogy a börtönbüntetés letöltése – bármennyire nem létező bűnökért szabták is ki – lezárja magát az ügyet. A Kreml ezt nyilvánvalón másként gondolta. Szergej Szkripal is leülte a magáét, majd elengedték, de ez nem akadályozta meg Putyint abban, hogy ráküldje a GRU1 gyilkosait, hogy megmérgezzék. Miért lennék én különb Szkripalnál? A rádió szerint a vérdíjat Putyin belső körének egyik embere tűzte ki, így tisztában voltam vele, hogy a legmagasabb szintről jött a kezdeményezés.

A működő demokráciákban – amelyek közé a legtöbb nyugati országot sorolom – az embereket védik a hatalom általi bántalmazástól. Az emberek politikusokat választanak meg, majd ugyanők küldik el őket újabb választások útján. Garanciák biztosítják, hogy a potenciálisan alkalmatlan személyek ne saját, személyes céljaikra használják a hatalmukat.

Az olyan autoritárius rendszerekben, amilyen Putyin Oroszországa, nyilvánvalóan más a helyzet. Úgy tesz, mintha demokrácia volna, de valójában perszonális diktatúra. Éppen ezért életbe vágó fontosságú, hogy mind az orosz nép, mind az egész világ minél többet megtudjon azokról a személyekről, akik a Kremlt irányítják, működtetik. Engem saját személyes történetem késztetett, hogy alaposabb figyelmet szenteljek a témának, és a tanulságok egyáltalán nem megnyugtatóak. Putyin rendszerének intézményes kriminalitása megdöbbentő. Az 1990-es évek oligarcháinak – akik közé magam is tartoztam – azt hányták a szemükre, hogy hatalmas vagyonokat halmoztak fel. Igaz, de mi éles piaci, gazdasági versenyben tettük. A jelenlegi oligarchák a Kremlben ülnek, és vagyonukat a hatalommal való arcátlan visszaélésből szerezték.

Mára eljutottunk odáig, hogy Putyin és cimborái bármit megtennének, bármely harcot megharcolnának, elkövetnének minden bűnt, elpusztítanák politikai ellenfeleiket csak azért, hogy megőrizhessék gazdagságukat, s hogy a népet pusztító elnyomásuk alatt tarthassák. A bunkermentalitásuk és a jövőtől való félelmük arra készteti őket, hogy mindenáron kapaszkodjanak a hatalmukba. A módszerek pedig, amelyeket mindehhez alkalmaznak, az orosz lakosságot, sőt az egész világot veszedelembe sodorta.

Oroszország és az egész emberiség érdekében a dolgoknak meg kell változniuk. Oroszországon belül csak az orosz társadalom akaratából képzelhetők el valódi változások, ugyanakkor a Nyugat konkrét és konstruktív támogatással segíthet abban, hogy Oroszország a Putyin-féle maffiaállamból nyitottabb, demokratikus országgá alakulva kapcsolódjon vissza a nemzetek nagy közösségéhez. Célom annak megvizsgálása, hogy a Nyugat milyen erőfeszítéseket tesz Putyin hazai elnyomó rendszerének és külföldi agressziójának a megfékezésére, továbbá annak bemutatása, hogy milyen is a putyini hatalom valósága, és hogyan érti általában félre azt a Nyugat. Az is szándékom, hogy bemutassam, a véleményvezérek – politikusok, újságírók – téves percepciója hogyan formálta a nyugati közvéleményt és miként vezetett a kelet–nyugati politikai kapcsolatok tévedéseihez. Jelen könyv visszatekintés, annak a története, hogyan csodálta Oroszország hosszú időn keresztül a Nyugatot, tekintette a nyugati értékeket, a prosperitást olyan eszményeknek, amelyeket ő maga is átvehet, és hogyan homályosult el mára ez az eszmény. Egyben előretekintés, arról is szól, hogy képes-e, és ha igen, hogyan képes megváltozni Oroszország. Lehetséges-e reformokkal megszüntetni Oroszország páriaállam státuszát a nemzetközi közösségben? Milyen konkrét célokat hordozhat Oroszország jövője? Milyen hatalmi modell szolgálná leginkább Oroszország és a világ érdekeit? Válhat-e Oroszország globális problémából a globális problémák megoldásának részévé? Segítheti-e a Nyugat az orosz átalakulást? Komoly és sürgető kérdések ezek. Oroszország a világ egyik legfontosabb és leghatalmasabb országa. Olyan, amelyet nem ignorálhat a világ.

Úgy vélhetik, hogy Vlagyimir Putyin börtöneinek és táborainak politikai foglyának lenni merő szerencsétlenség. Én ezt másként látom. Elég Shakespeare-t olvastam ahhoz, hogy megértsem azoknak a tragikus hősöknek a sorsát, akik a hatalom és a gazdagság csúcsaitól lebukva egyszer csak mindenüktől megfosztattak. Ám a pusztulásba és kétségbeesésbe taszított shakespeare-i hősök a bukásukkal együtt gyakran elnyertek valami fontosat, amivel korábban nem bírtak: azt a képességet, hogy tisztán láthassák a dolgokat önmagukban és a világban.

2003 októberében, a letartóztatásomat megelőzően közvetlen közelében voltam az oroszországi hatalom legmagasabb szintjeinek. Az 1990-es évek elején az első posztszovjet miniszterelnök tanácsadója voltam, majd később magam is miniszterhelyettes lettem, mielőtt visszatértem az 1980-as évek végén megalapított üzletemhez, hogy idővel az ország egyik vezető ipari nagyvállalkozója legyek. Rendkívül gazdag voltam, csodáltak, irigyeltek és gyűlöltek egy időben.

Az orosz hatalom legfelső szintjeinek alapos megismerése – és az ezen hatalom által rutinszerűen gyakorolt elnyomás mechanizmusának közvetlen megtapasztalása – után évek óta azon a Nyugaton élek, amelyet oly sok orosz egyszerre csodál és fél. Mindez sajátos, belső látásmódot tesz számomra lehetővé. Épp eleget láttam és tapasztaltam mindkét típusú társadalomban ahhoz, hogy meggyőződjek róla: a Nyugat és a Kelet olyannyira végzetesen félreérti egymást, hogy együtt katasztrófához vezetik a bolygónkat.

Elég közel álltam Vlagyimir Putyinhoz ahhoz, hogy felismerjem, miként gondolkodik valójában, hogy ösztönösen megértsem pszichológiáját, hogy mik a céljai önmaga és Oroszország számára. Keveseknek adatott meg, hogy Putyin gondolataiban olvashassanak. Még kevesebbeknek adatott meg, hogy személyesen is szembesítsék őt azzal, mit is gondolnak a legfelső szinteken uralkodó korrupcióról. Pontosan ezt tettem én 2003 februárjában, egy televízión közvetített indulatos eszmecserénk alkalmából, amelynek során feltártam rendszerének sötét oldalait, és amely azonnal mindkettőnk számára drámainak bizonyuló események láncolatát indította el.

Hogy kimondtam az igazságot a hatalomnak, és mindezt a nyilvánosság előtt tettem, őrizetbe vételemhez, majd bebörtönzésemhez vezetett. A putyini, szeszélyes és perszonalizált autoriter rendszerrel való tapasztalataim megtanítottak arra, hogy alapvető különbség van az orosz állam, valamint a Kreml urai között. Putyin nem azonos Oroszországgal, ahogy Oroszország sem azonos Putyinnal. Börtönéveim elmélyítették a meggyőződésemet, hogy Oroszország fontos, gyönyörű, és van jövője. Annak a megértésében is segítettek, hogy Oroszország megmenthető az egymást váltó diktatúrák sorozatától, és képes normális országgá válni, amely a konfrontálódás és a szélsőségesség zavaros keverékéből előállt latorállam státusza helyett az őt megillető helyet foglalhatja el a nemzetek közösségében.

2013 decemberében, amikor végre kiengedtek a börtönből, a hatóságok kitoloncoltak Oroszországból. Életfogytiglani börtönnel fenyegettek meg, ha hazatérnék. Az azóta eltelt időben Londonban élve megértettem, miként látják Nyugatról Oroszországot. Ez segített, hogy felismerjem: a Nyugat segíthet Oroszországnak, nemcsak Oroszország érdekében, de önmaga és az egész világ érdekében is.

A Nyugat alatt azokat az amerikai és európai országokat értem, ahol védik az emberi jogokat, ahol demokratikus értékek biztosítják az emberek választási jogát, ahol a polgári intézmények, a fékek és ellensúlyok – a közelmúlt jól ismert eseményei dacára – biztosítják az emberek jogát arra, hogy ellenőrizzék azokat, akiket megválasztottak.

Olyan országban, olyan városban élek, ahol a hazájukból elűzött nagy hatalmú oroszokat támadtak és öltek meg a Kreml ügynökei. Az Egyesült Királyság demokrácia, de Putyin hatalma nem ismer határokat. Tisztában vagyok vele, hogy bármely pillanatban engem is utolérhet ugyanez a sors, akár úgy, hogy polóniumot csempésznek a teámba, akár úgy, hogy novicsokkal kenik be az ajtókilincsemet, de megtanultam ezzel a tudattal együtt élni. Egy dologgal nem tudtam megtanulni együtt élni: azzal a tudattal, hogy a szülőhazám olyan emberek kezeiben van, akik kizárólag saját hatalmuk és gazdagságuk gyarapításának élnek. Itt, a Nyugaton élve láthattam, hogy a politikusok mennyire félreértik, félreértelmezik Oroszországot, miként esnek bele Putyin csapdájába azzal, hogy megpróbálják őt befogadni maguk közé, elnézve neki az általa jelentett fenyegetést.

Mint sokan a nyilvánosság szereplői közül, én is úgy érzem, hogy elvették tőlem az identitásomat, és olyan formába öntötték ki újjá, amit magam sem ismerek fel. A politika akut módon perszonalizált üzletmenetté vált. Ha valaki részévé válik a nyilvános konfliktusoknak, saját imázsa elkerülhetetlenül összekeveredik azoknak az értékeivel és előítéleteivel, akik ezt az imázst a saját céljaikra használják fel. Részese voltam Oroszország egyik legélesebb politikai összeütközésének, amitől a fent jelzett folyamat az esetemben még szélsőségesebben jelent meg. Támogatóim szemében a demokrácia ügyének szenvedélyes harcosa voltam, aki a nemzet lelkének megmentéséért harcol. Ellenfeleim szemében mohó oligarcha lettem, aki elsikkasztotta a nép örökségét. Egyik verzió sem teljesen igaz, de mindkettő beleivódott a rólam mára kialakult képbe.

Igaz Kierkegaard bölcs megállapítása: az életünk csak visszamenőleg érthető, még ha arra kárhoztattunk is, hogy előrefelé éljük. Előre, a jövőbe tekintek, de minduntalan vissza is nézek ahhoz, hogy megértsük, miként formálódott az elmúlt három évtizedben a jelen válsága, hogy miért mentek félre a dolgok Oroszországban. 37 éve hirdette meg a Szovjetunió elnöke, Gorbacsov a közös európai ház gondolatát, egy olyan házét, amelyben a Kelet és a Nyugat együttműködik, egyesülve egymással. Harminc éve javasolta Jelcin elnök, hogy Oroszország legyen a NATO tagja. Miért pazaroltuk el a kölcsönös tisztelet és megegyezés lehetőségének ezt a pillanatát? Mi ítélte Oroszországot arra, hogy visszatérjen a Nyugat-ellenes autokráciához? Miért kellett az orosz népnek, amely oly régóta csodálta a nyugati típusú demokráciát, és vágyott rá, hogy maga is részesülhessen annak előnyeiből, csalódnia?

Oroszország meghajolt ezeréves történelme súlya alatt, behódolt egy autokrata vezető csábító rendszerének, aki rendet tesz ugyan a káoszban, de ugyanakkor megfosztja az embereket a szabadságtól, a prosperitástól és a méltóságtól. A 2000-es évek elejéig demokratikus államot építettünk, annak minden kezdeti hiányosságával, hasonlót, mint amilyen a tizennyolcadik, korai tizenkilencedik század Amerikája volt. 2001 óta – és különösen a Jukosz-ügy, Putyin és köztem a tulajdonjogok és a politikai értékek körül folytatott nyilvános viták megjelenése óta, amikor is az ország előtt két szemben álló jövőkép kristályosodott ki – az analógia inkább a fasiszta Spanyolországhoz vagy épp Latin-Amerikához teszi hasonlóvá a kialakult helyzetet: „A barátaimnak mindent, az ellenfeleimnek a törvényt!” Az orosz népmesékből ismert útelágazás idéződik fel bennem, s nyilvánvaló, hogy Oroszország a téves utat választotta. Putyin alatt Oroszország egy egyszemélyi vezetésű autoritárius államkapitalista rendszer fogságába esett. Az államapparátust, a társadalmat a korrupció, a zsarolás, a megfélemlítés és az önkényes igazságszolgáltatás tartja kontroll alatt, miközben a civil intézmények alapvető függetlenségét aláásták. Így képtelenség korszerű országot építeni.

Ugyanakkor az önmagának akaratlanul is károkat okozó Nyugatot is hibáztatni lehet. A Kreml óriási hasznot húzott a demokrácia globális válságából, és abból, hogy rájött: a Nyugat valójában sokkal kitettebb a politikai korrupciónak, mint azt korábban gondolták. Amikor Putyint a politikai korrupció és türelmetlenség miatt kritizálják, ő egyszerűen csak a Nyugatra mutat. Azt üzeni ezzel az oroszoknak, hogy bár vannak itthon is tökéletlenségek, de nézzetek az úgynevezett nyugati demokráciákra, mennyivel rosszabbul mennek ott a dolgok. Ez régi taktika. Jól emlékszem, hogy amikor a szovjet vezetőket támadták az emberi jogok megsértése miatt, azt felelték: nézzétek csak az észak-amerikai feketéket, Észak-Írország katolikusait, nekik sokkal rosszabb soruk van. Az ilyen érvek váltak a putyinizmus egzisztenciális támaszaivá.

Időnként úgy tűnik, hogy mindkét fél felismeri a változás szükségességét, de valójában egyikük sem képes végrehajtani. Csakis a közös euroatlanti gyökereink számíthatnak. Az oroszok nem lehetnek idegenek a Nyugaton. Mi, oroszok európaiak vagyunk, mi is segítettünk ennek a civilizációnak a megteremtésében, megerősítésében, és meggyőződésem, hogy ismét fontos részesei leszünk majd.

A 2020-as évek magukban hordozzák a fordulópont lehetőségét Oroszország számára. Az Ukrajna elleni invázió végképp elvetette a Putyin vezette rendszer jövőjének bizonyosságát, ugyanakkor muníciót adott Oroszország demokratikus ellenzékének. Putyin 2021-es döntése, hogy a neves Alekszej Navalnijt börtönbe veti, a népszerű korrupcióellenes aktivistából olyan politikai foglyot csinált, amilyen én voltam két évtizeddel korábban. Navalnij bűne ugyanaz volt, mint az enyém: rámutatott az elnök korrupciójára, meggazdagodására. Ugyanúgy döntött, mint korábban én: folytatta a harcát, még ha az a börtönhöz vezetett is. Ez mindkettőnknek a szabadságharcos, a demokrácia harcosának a státuszát kölcsönözte. A modern technológia ugyanakkor ezt a harcot ma már sokkal publikusabbá teszi. Navalnij leleplező anyagát Putyin nyilvános alapítványoktól lopott pénzből épített, fényűző fekete-tengeri palotájáról több mint százmillióan látták az interneten. A közösségi média segített koordinálni a Navalnij kiszabadításáért szervezett tüntetéseket, és nem csak Moszkvában és Szentpéterváron: százezrével vettek részt ezeken a tüntetéseken országszerte olyanok is, akik korábban sosem tiltakoztak a Kreml ellen. Többségükben fiatal emberek, és tiltakozásuk nem kizárólag Navalnijról szól, hanem Putyin rendszerének igazságtalanságairól is.

A Putyin-rendszer elleni elégedetlenség új magasságokat ért el. Olyan történelmi lehetőség pillanatában élünk, amely egy jobb jövővel kecsegtet. Ha ezt a pillanatot elszalasztjuk, a Keletet a Nyugattól elválasztó vonalak betemethetetlen lövészárkokká merevednek. Nemcsak Oroszország, de az Atlanti Szövetség is meg fogja ezt szenvedni, továbbá az egész világ békéje veszélybe kerülhet. Jószándékú emberek mindkét oldalról össze kell fogjanak, hogy ez ne történhessen meg. Az alábbiakban azt fejtem ki, miként juthatunk el mindehhez.

Első rész
A nagy kísérlet

1. fejezet Remények és törekvések

A Kozmonauták utcájában, Moszkva északkeleti részében nőttem fel, olyan környéken, amelyet fiatalkorúak bandái és kisstílű bűnözők uraltak. Gyakoriak voltak az utcai verekedések, nemritkán igen félelmetesek. Korán eldöntöttem, hogy nem akarom az életemet félelemben leélni, nem akarok idegen erők zaklatásai által okozott stresszben élni. Ami a huligánokat illeti, egyszerű volt a megoldás: önvédelmi sportokat tanultam, izmokat növesztettem, és többé nem voltam hajlandó a fenyegetéseikre hallgatni. De az akkori Szovjetunióban voltak egyéb erők is, amelyek arra törekedtek, hogy megfélemlítsék az embert, és ezekkel már nehezebb volt konfrontálódni.

Az 1960-as és 70-es években gyerekként a szovjet emberek többségéhez hasonlóan én is hittem a pártban. A kommunizmus volt számunkra a világmindenség: ott volt mindenütt, és fel sem merült bennünk, hogy lehet másként is csinálni a dolgokat. Így működik a gyerek: bármit mondanak a szülők, a tanárok, a barátok, azt általában megkérdőjelezhetetlen tényként fogadja el. Igaz, előfordult némi vihogás, amikor megjelent vezérünk, Leonyid Brezsnyev a tévéképernyőn, és motyogott valamit, vagy újabb kitüntetést adott át magának. Vicces volt. De talán másutt is így mentek a dolgok? Nem láttam összefüggést a politikai rendszerünk és a boltok üres polcai között. Elképzelni sem tudtam egy árukkal teli üzletet.

Ahogy visszatekintek, azon tűnődöm, hogy talán túlságosan naiv voltam, vak, hogy tisztán lássam a dolgokat. Már akkor megértettem, hogy sok minden nincs rendben, hogy nem kevés megvetendő figura van az országunk vezetői közt, de az egyes tényekből nem vontam le általánosabb következtetést. Talán nem is gondolkodtam sokat.

Tiltakozhattam volna. Voltak akkoriban disszidensek és emberi jogi harcosok, akik rámutattak társadalmunk igazságtalanságaira, de nem voltak ránk nagy hatással. Az állam uralt minden információforrást, internet pedig még nem volt. Akkoriban az embernek a saját független gondolkodása, a saját információs forrásai alapján kellett arra az elhatározásra jutnia, hogy tiltakozzon. Akiből hiányzott a spontán, személyes meggyőződés, annak nem volt könnyű megérteni mindazt, amit az ellenzéki disszidensek mondtak. Az emberek túlnyomó többsége – beleértve magamat is – elfogadta azt a világot, amelyben felnőtt, és hajlott rá, hogy elfogadja a megszokott valóságot.

Jó tanuló voltam. Nemcsak jó osztályzatokat, de ösztönzést is kaptam a rendszertől, és úgy vélem utólag, ezért sem utasítottam el. A kémia iránt érdeklődtem, és felvételt nyertem a Moszkvai Mengyelejev Kémiai Műszaki Főiskolára, ami kifejezetten jó oktatási intézménynek számított. 1986-ban, a szovjet történelem sorsfordító évében diplomáztam kitüntetéssel. Mihail Gorbacsov akkor már egy éve vezette a Szovjetunió Kommunista Pártját, és éppen nekilátott felrázni a régóta pangó állapotokat.

Tizenöt évesen, diákként kezdtem el dolgozni. Először utcaseprő, utána asztalos lettem, majd éjszakánként egy moszkvai pékségben dolgoztam. De lett másik állásom is. 1986-ban én lettem az Össz-szövetségi Lenini Kommunista Ifjúsági Szövetség – a Komszomol – szervezeti ügyekért felelős függetlenített másodtitkára a főiskolán. Hogy miért? Elsősorban azért, mert ez megnyitotta előttem az Össz-szövetségi Jogi Főiskola levelező tagozatát. De azt is be kell valljam őszintén, hogy ez az állás komoly lehetőséget teremtett a magamfajta feltörekvő ember számára. A Komszomol a szovjet társadalom integráns részeként egyfajta biztosítékot nyújtott, emellett arra is alkalmas volt, hogy rajta keresztül fontos, befolyásos emberekkel kerülhessünk kapcsolatba különböző területekről.

A Komszomolban leginkább a taggyűlések szervezése és a tagdíjak beszedése volt a feladatom, de ez azt is jelentette, hogy a legjobb helyen voltam, ami a későbbi karrierem elősegítését illeti, mert ne feledjük: ebben az időben indultak be a gorbacsovi peresztrojka2 reformjai is. Gorbacsov rájött, hogy a túlcentralizált, kézivezérelt szovjet gazdasági rendszer egyszerűen kiszívta az emberek lelkesedését, kezdeményezőkészségét azzal, hogy az állam döntötte el, ki mit és hogyan végezzen. Az emberek nem voltak érdekeltek abban, hogy keményen dolgozzanak, hiányzott a kezdeményezés, az innováció, hisz ezeket nem jutalmazta a rendszer. Csak félig viccesen szoktuk akkoriban mondogatni: mi úgy teszünk, mintha dolgoznánk, és az állam úgy tesz, mintha kifizetne bennünket. Gorbacsov látta, hogy ez nem mehet így tovább, és kisebb – tényleg csak kisebb – magánvállalkozásoknak terepet adott.

Eleinte ezek a vállalkozások magántaxik, fodrászatok, pékségek, kávézók voltak. Lehetett ilyen kisvállalkozása az embereknek, de a látszat kedvéért szövetkezeteknek kellett őket hívni, és mint ilyenek, formálisan közösségi tulajdont képeztek, részvényesek nélkül és szigorúan korlátozott dolgozói létszámmal. Gorbacsov félszívű hozzáállása olyan volt, mint csak kicsit terhesnek lenni, de a profitelv elfogadását követően már tudtam, hogy ezen az úton végig kell mennünk. Ezért úgy döntöttem, magam is beszállok. Néhány barátommal, a Komszomol-kapcsolatainkat felhasználva, kávézót nyitottunk, ahol a legegyszerűbb ételeket és italokat szolgáltuk fel. Nem volt ez túl nagy szám, de arra jó volt, hogy megtanuljuk, hogyan működik egy vállalkozás, és miként lehet pénzt keresni. Tudtuk, hogy a peresztrojka kiszélesedésével egyre nagyobbra nőhetünk, fejlődhetünk tovább.

Első feleségemmel főiskolásként ismerkedtünk meg, húszéves voltam, amikor összeházasodtunk. De volt egy másik, titkos szerelmem: számos kortársamhoz hasonlóan imádtam a nyugati popzenét, a Boney M-et, az ABBA-t és elsősorban a lenyűgöző Annie Lennoxot.

A nyugati könnyűzenét a Szovjetunióban idegenkedéssel kezelte a hivatalosság. A Kreml vénemberei a CIA összeesküvésének tartották, amely azt szolgálta, hogy az ártatlan szovjet ifjúság lelkét megrontva terjessze a veszedelmes kapitalista értékeket. És valóban volt ilyen hatása! Épp a tiltás miatt lett a nyugati pop olyan népszerű a köreinkben. Még egy rövid életű diszkót is létrehoztunk az osztályunkban. Osztálytársaim nyugati turistákat zaklattak bakelitlemezekért, vagy kerülő utakon arra vették őket rá, hogy levelezzenek velük. Az így beszerzett lemezeket mindenféle technikákkal lemásoltuk. A magnókazetták megjelenése az 1980-as években felvirágoztatta a feketepiacot. Egy Artyom Troickij3 nevű fiatalemberről, aki féllegális diszkót szervezett a Moszkvai Egyetemen, az a hír járta, hogy bármilyen nyugati zenét képes beszerezni.

Amikor Gorbacsov úgy döntött, hogy enyhít a brezsnyevi pangáson, megjelenhetett az angol és amerikai pop a szovjet rádiókban. A szovjet hanglemezkiadó vállalat, a Melódija kiadott néhány hanglemezt Paul McCartney-tól, 1987-ben Billy Joel a Szovjetunióban koncertezhetett. De én Annie Lennoxra vártam, és 1989-ben ő is eljött.

Peter Gabriel, Chrissie Hynde, valamint a Thompson Twins társaságában jött a Szovjetunióba, hogy egy Breakthrough című dupla albumot adjanak ki közösen. Ezen huszonöt előadó szerepelt, többek között Sting, Bryan Ferry, Sade, a Dire Straits és a Grateful Dead. A szovjet zenerajongók valósággal megrohamozták a zeneboltokat, és órák alatt az utolsó példányig megvették az albumot. De számunkra a legmeglepőbb az volt, hogy az albumon szereplő énekesek és zenészek ingyen ajánlották fel részvételüket, hogy a bevétellel a környezetvédelmi nyomásgyakorló csoportot, a Greenpeace-t támogassák. Ez igen-igen mély benyomást tett ránk. Oroszok százezreivel együtt hirtelen megértettem, hogy a bennünket körülvevő világ alapvetően különbözik a miénktől. A Nyugat egyszer csak a szabadság, a színek és az energia világaként állt előttem. Szerettem a zenét, a szókimondást, a félelem hiányát, a független gondolkodást. Szerettem, ahogy ezek a nyugati művészek idejüket és energiájukat olyan, az egész emberiséget érintő és egyesítő globális ügyeknek szentelték, mint a környezet védelme. Mindez teljes ellentéte volt annak a világnak, amelyben mi éltünk, egy olyan országnak, ahol a zenét, a szabadságot, a gondolatot is elnyomták. Ez ébresztett bennem először komoly kétségeket a kommunista rendszerrel és annak autokratikus vezetésével kapcsolatban, ez vitt engem arra, hogy a Nyugatot imádjam, és hogy egy szabad, prosperáló és igazságos társadalom tagja akarjak lenni.

Gorbacsov – azzal, hogy elfogadta a szabad gazdasági vállalkozásokat – segített hozzá, hogy megalapozzam a vagyonomat. Voltunk néhányan a húszas éveik közepén-második felében lévő fiatalok vegyipari, közgazdasági, geológiai végzettséggel, akik úgy döntöttünk, kipróbáljuk magunkat, és meghódítjuk a világot. Mindez egy 1987-ben megalapított, számítógépekkel foglalkozó szövetkezettel kezdődött. Életre szóló kaland indult el, amelyet dicsőség és tragédia kísért.

Miután 1987-ben Gorbacsov bejelentette, hogy az egyetemek kutató-fejlesztő központokat hozhatnak létre, és ezek szakértelmüket szolgáltatásként felajánlva jövedelmet szerezhetnek, azonnal éltünk a lehetőséggel. Létrehoztuk az impresszív elnevezésű Iparközi Tudományos és Műszaki Fejlesztési Központot (rövidítve Menatep), amely számítógépeket, továbbá IT-rendszereket üzemeltető programozókat szolgáltatott nagy állami vállalatoknak és minisztériumoknak. Ez a számítógépes forradalom időszaka volt, és az ország szűkében volt az IT-szakembereknek, akik az új technológiát működtetni voltak képesek. Mi minőségi szolgáltatást kínálva, magas árakon dolgoztunk, és hatalmas hasznot szereztünk.

Óriási volt a kereslet személyi számítógépekre is. Mivel a Szovjetunióban nem gyártottak ilyet, külföldön dolgozó, kiküldetésre utazó szovjet embereket vettünk rá, hogy hozzanak haza számítógépeket. Felvásároltuk tőlük a gépeket, elláttuk cirill betűs billentyűzettel, újraprogramoztuk, majd haszonnal újraértékesítettük. 1988 végére jelentős mennyiségű hasznosítatlan készpénz fölött ültünk. Szerencsénkre Gorbacsov ekkor jelentette be, hogy 72 évnyi tiltást követően a Kreml ismét engedélyezi privát bankok létrehozását. Ez kihagyhatatlan lehetőség volt.

Visszatekintve nem hiszem, hogy az az ember, aki ezeket a reformokat lehetővé tette, tudta volna, hogy valójában a Szovjetunió sorsát pecsételi meg velük. Csakis azért engedték a szabad vállalkozásokat, hogy a halálra ítélt gazdaságot új életre leheljék. A kapitalista attitűd, a kemény munkára és a meggazdagodásra való törekvés meggyőződésem szerint az emberi agyban megbújó ösztönből fakad. Ezen ösztönöket a kommunisták hét évtizedig elnyomták, aztán hirtelen ismét szabadjára engedték. Úgy gondoltam, hogy amíg az egész ország vissza nem tér a szabadpiaci kapitalizmushoz, nem lehet kielégíteni az oroszok igényeit. Az oroszok igenis akartak keményen dolgozni, hogy javítsanak saját életük minőségén, csakhogy erre hét évtizedig nem volt lehetőségük a szovjet uralom alatt. Szabadságra volt szükségük ahhoz, hogy beindíthassák saját vállalkozásukat, hogy el tudják tartani a családjukat, hogy a prosperitás olyan fokára juthassanak, amelytől sokáig meg voltak fosztva.

Az 1980-as évek legvégére kicsiny számítógépes vállalkozásunknak már 150 alkalmazottja volt, és további mintegy ötezer ember vett részt a kutatás-fejlesztési tevékenységünkben. Ezek briliáns, csillogó elméjű fiatalemberek voltak, többségükben egyetemisták vagy frissdiplomások, akik naponta új és új ötletekkel, projektekkel jöttek hozzám. Szerettük volna ezeket az úttörő fejlesztéseket megvalósítani, de hiányoztak hozzá a forrásaink. Egy szabad, demokratikus társadalomban befektetőket kereshettünk volna, rávéve őket olyan finanszírozási konstrukciókra, amiből mindenki hasznot hajtott volna. De azokban az időkben az egyetlen pénzügyi forrás az állami bankrendszer volt. Hitelhez csak azok az állami vállalatok juthattak, amelyek az Állami Hitelterv részét képezték.

Valaki vigyázhatott rám felülről, mert egyszer csak megjelent egy angyal a nagyszerű madame Krusinszkaja személyében, aki a számlavezető állami bankunknál volt menedzser. Valami oknál fogva úgy döntött, segítségünkre lesz. Egyszer félrehívott, és így szólt hozzám: „Figyeljen rám! Hallom, hitelre van szüksége. Talán hallotta, hogy a kormány épp nemrég engedélyezte független magánbankok létrehozását. Ha ilyet alapítanának, én mint hivatalos állami bank tudnék hitelt folyósítani a bankjuknak.” Megadta egy, a bankközpontban dolgozó magas beosztású kapcsolata telefonszámát, és azt javasolta, próbáljak szerencsét vele. Így találkoztam Viktor Bukatóval, aki legnagyobb meglepetésemre támogatásáról biztosított, és segített az alapító irat összeállításában. „Mi legyen a bankjuk neve?” – csak ezt kérdezte. Tényleg ilyen egyszerűen ment minden.

Egy hónap alatt megalapítottuk a KIB NTP Bankot (a későbbi Menatep Bankot) százezer rubeles alaptőkével és jóváhagyott hitelkerettel, amely egyike lett az első orosz magánbankoknak 1917 után. Ezzel végre új területekre terjeszkedhetünk, továbbfejleszthettük IT-technológiánkat, és beindíthattuk a tőkehiány miatt évek óta várakozó projektjeinket. Céges autót vettünk, és nagyobb irodába költöztünk. Öltönyt és nyakkendőt kezdtem hordani, és hirtelen hasonlítani kezdtünk egy felnőtt vállalkozásra.

A kölcsönpénz és a tudat, hogy saját bankunk van, lassan a fejünkbe szállt. Olyan őrült vállalkozásokba is belevágtunk, mint a Napóleon brandy forgalmazása, hogy mást ne említsek, de alapvetően csak az eredeti tevékenységünkben voltunk igazán jók. A számítógépek, az IT-technológia maradtak a fő tevékenységi területünk, különösen miután áttértünk arra, hogy keményvalutában, azaz stabil külföldi devizában vettük és adtuk a gépeket a rubel helyett. Ekkor a rubel még nem volt konvertibilis, tehát az országon kívül sehol nem tudtunk vele fizetni, így a devizában való üzletelés nagy előnyt jelentett. Annyi devizát kerestünk, hogy maga elé hívatott az Állami Bank elnöke, Viktor Gerascsenko, aki tudni akarta, hogyan csináltuk. Szép sorban mindent elmagyaráztam neki, mire ő átnézte az összes vonatkozó szabályozást abban a reményben, hogy megfoghat minket. A végén el kellett ismerje, hogy semmilyen szabályt nem szegtünk meg.

Meglehetősen jók voltunk abban, hogy az adott szabályok között felmerülő lehetőségeket kiaknázzuk. Mivel korábban a Szovjetunióban nem működhettek magánvállalkozások, az emberek egyszerűen belenyugodtak, hogy az ilyesmi nem lehetséges. A szovjet jogfelfogás vezérelve az volt, hogy minden tilos, ami nincs külön engedélyezve. Ám a gorbacsovi reformok ezt hirtelen felülírták: minden szabad lett, amit külön nem tiltottak. Mi ezt szó szerint értelmeztük.

Az IT-technológia olyan sok területén terjeszkedtünk, olyan sok piacot hódítottunk meg, hogy egész kormányintézmények, köztük a Szovjet Tudományos és Műszaki Bizottság érdeklődni kezdett irántunk mint az új gazdaságpolitika sikeres példája iránt. A velük való együttműködés idején pedig a moszkvai maffia is felfigyelt ránk.

Szervezett bűnözés mindig is létezett, de különösen erőssé a peresztrojka éveiben vált. Ebben az időben szinte rutinszerűen vett át a maffia egész üzleti vállalkozásokat. Bennünket az úgynevezett izmajlovói bűnszövetkezet környékezett meg. Meghívtak egy „baráti beszélgetésre”, ahol „védelmet” ajánlottak fel számunkra saját verőlegényeik ellen. Gondolhatják, hogy rendkívül udvarias és tiszteletteljes voltam ezen a tárgyaláson. Abban maradtunk, hogy kapcsolatban maradunk.

A munkahelyemre visszatérve azonnal írtam a helyi KGB-nek (akkoriban a KGB-hez tartozott a szervezett bűnözés elleni harc). Jó kapcsolataink voltak velük, mert hozzájuk tartozott a főiskolám is, az irodánk az ő felségterületükön volt, ráadásul számos üzleti partnerünk volt a védelmi iparban, így hallgattak panaszunkra. Akkor hallottam utoljára az izmajlovói bandáról. Évekkel később tudtam meg, hogy a helyi, illetékes KGB-s vezető finoman jelezte a maffiózóknak, hogy a védelmi ipari beszállításaink miatt érinthetetlenek vagyunk. Akkoriban így működtek a dolgok. Rengeteget lehetett hallani felrobbantott irodákról, elvágott torkú vállalkozókról, de nekem sosem volt gondom a maffiával. Talán jobban kellett volna aggódnom. Néhányszor figyelmeztettek, hogy vérdíjat tűztek ki a fejemre, olyankor felfogadtam pár testőrt, de védelmi pénzt sosem fizettem. Közöltem a stábommal, hogy sose akarok tájékoztatást kapni a biztonsági helyzetünkről, hogy immunis maradjak. Nem akartam félelemben élni.

Pavel fiam akkor született, amikor a feleségemmel mindketten egyetemre jártunk. Nagyon fiatalok voltunk még mindketten, és kemény idők jártak. A házasságunk nem tartott sokáig. Az igazság az, hogy találkoztam valaki mással. Ez akkor történt, amikor a Mengyelejev Főiskola Komszomol-bizottságában dolgoztam. Én akkor 23 éves voltam, Inna pedig 17. Eleinte tartott tőlem, nagyképű, törtető fickónak tartott, de én a legelső pillanattól tudtam: szerelmes vagyok belé, és vele akarom leélni az életemet. Elköltöztem a családomtól, és mindaddig egy autóban aludtam, amíg Inna szíve meg nem esett rajtam. Negyedik évtizede vagyunk házasok, van egy felnőtt lányunk és két ikerfiunk. Az üzleti életben mindig én irányítottam, de meg kellett tanulnom, hogy a szerelem kiszámíthatatlanabb.

Innával eleinte kétszobás kis bérelt lakásokban, használtan vásárolt bútorok között éltünk, az asztalt és a székeket az irodából kölcsönöztem. Az üzleti klíma ekkoriban, nem túlzás állítani, öldöklő volt. Voltak ellenségeim, akik meg akartak öletni, és Inna is veszélyben volt. Mégis kitartott mellettem, bátorított, mindig vidám és gyönyörű maradt. Nem tudom meghálálni neki mindazt, amit értem tett.

Az évek múltával egyre könnyebbé vált a növekedés, a fejlődés. Bár a törvénytelenség évtizede volt ez Oroszországban, mi keményen dolgoztunk továbbra is, és a Menatep Bankot idővel a tisztesség és a becsületesség aurája lengte körül. Az emberek kezdtek rájönni, hogy nálunk a pénzük biztonságban lehet. Ez nemcsak arra volt jó, hogy számos privát befektetőt szerezzünk, de az állami, kormányzati, intézményes ügyfelek bizalmát is elnyertük, akik nálunk kezdték vezetni a folyószámláikat. Néhány éven belül számos leányvállalatunk lett, és a forgalmunk jelentősen megnövekedett. Mi lettünk az első olyan orosz bank, amelyik nyilvánossá tette a részvényesei listáját.

Gyorsan változtak a dolgok a Szovjetunióban, és akinek volt esze, és gyorsan tudott alkalmazkodni, sok pénzt kereshetett. Akkoriban nem volt tőzsde, nem létezett korszerű privát bankrendszer, így azoknak a cégeknek, amelyek keményvalutát tudtak keresni, az állami bankhoz kellett fordulniuk, ahol azonban igen előnytelen volt a hivatalos devizaárfolyam. A mi újításunk az volt, hogy megkerestük ezeket a vállalatokat, és a hivatalosnál kedvezőbb árfolyamon váltottuk át a keményvalutájukat „puha” rubelre. Ugyanakkor pontosan tudtuk, hogy számos állami vállalatnak, amelyek hatalmas „puha” rubelkészleteken ültek, életbe vágó szükségük van devizára, hogy fejlett, csak külföldről beszerezhető technológiákat vásárolhassanak. Beutaztuk az egész országot, hogy felkutassuk ezeket a cégeket, és korrekt marzsot felszámítva felajánlottuk nekik a segítségünket. Ez lehetővé tette számunka a belépést a valutagazdálkodásba, ami a szovjet alkotmány alapján tilos, súlyos börtönnel vagy akár halállal büntetendő cselekmény volt, de a gorbacsovi időszakban külön nem tiltották. Csak egy csapat ifjonc voltunk, többségünk még mindig 30 alatt, de hamar Oroszország egyik vezető kereskedelmi bankjává tettük a Menatepet. A jövő egyre fényesebbnek tűnt. A gorbacsovi liberalizáció lehetővé tette, hogy meglássuk, hogyan működnek a dolgok a Nyugaton, és mi nyugati szabadságot akartunk magunknak.

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
Mohave – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0
Source Serif 4 – SIL Open Font License