FORDÍTOTTA:

Bihari György

A fordítás Conn Iggulden: Wars of the Roses. Book Two: Trinity (Penguin Books) alapján készült

Szerkesztette: Rózsa Judit

A kötetet és a borítót tervezte, tördelte: Gyergyák Bence

Előzék, hátsó előzék: Rózsa Edit

Copyright c 2014 by Conn Iggulden

Hungarian translation © Bihari György, 2015

Copyright © Gabo Kiadó, 2015

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges

Elektronikus kiadás v.1.0.

ISBN 978-963-406-197-7

Kiadja GABO Kiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős szerkesztő: Rózsa Judit

Felelős kiadó: Földes Tamás

Előszó

Michel Gascault vikomt bizonyosan nem volt kém. Megvetően utasította volna vissza, ha annak nevezik. Az természetesen magától értetődik, hogy az angliai francia nagykövet a hazaérkezése után minden érdekesről beszámol uralkodójának. Az is igaz, hogy Gascault vikomt figyelemre méltó tapasztalatokat szerzett az európai királyi palotákban csakúgy, mint a csatamezőn. Tudta, miről akar hallani Károly francia király, és ezt észben tartva aprólékosan följegyzett minden eseményt, még a legjelentéktelenebbeket is. A kémek mosdatlan közemberek, akik kapuk alatt rejtőzve sziszegtek egymásnak jelszavakat. De l’autre côté, „ezzel szemben”, ahogy az angol mondja, Gascault vikomt francia úr, aki fölötte áll az ilyesminek, mint nap a földnek.

Csak az ilyen és hasonló gondolatokkal szórakoztathatta magát üres óráiban. Azt bizonyosan megemlíti Károly királynak, hogy három teljes napig átnéztek rajta, és a Westminster-palota egyik fényes termében várakoztatták. Megjegyezte, hogy a személyes szolgálatára rendelt inasok mosdatlanok, ámbár rögtön ugranak, ha szólítják őket. Egyikük határozottan ló- és húgyszagú volt, mintha egyébként a királyi istállóban dolgoztatták volna.

Azt meg kell adni, hogy Gascault-t tisztességesen kiszolgálták, még ha nagyköveti munkáját nem is végezhette. Minden nap azzal kezdődött, hogy inasai ráadták legcicomásabb köntöseit és köpenyegeit azok közül, amelyeket óriási ládákba tömve hozott magával Franciaországból. Még nem kényszerült arra, hogy megismételje valamely színkombinációt, és ha meghallotta is, hogy egy angol kukta „francia pávának” nevezi, ez egyáltalán nem zavarta. A tündöklő színek felderítették, és ezen kívül úgyis kevés öröme akadt. Az elébe tálalt ételekre nem szeretett gondolni. Kétség nem fért hozzá, hogy felfogadtak egy francia szakácsot; ahhoz sem fért kétség, hogy az illető nem szerette a honfitársait. Gascault megborzongott, ha valamelyik lottyadt rémség felmerült az agyában.

Az órák vánszorogtak, mint egy temetésen. Az utolsó céduláig rég átolvasott minden hivatalos feljegyzést. Aztán a lámpa mellett végre elővette azt a sötétbarna kötésű könyvet, amelyet teleírt széljegyzetekkel és kommentárokkal. A kedvence volt, „A fejedelem”, Niccolò Macchiavelli műve. Az egyház természetesen betiltotta. Az összes érdekes könyv rajta volt a tilalmi listán, az Indexen. Gascault régen rászokott, hogy kizárólag az Indexről válasszon magának olvasnivalót, mert azokban érdekes és izgalmas gondolatok voltak. A „Fejedelem” eredeti kötését természetesen eltávolította, porrá égette, és a hamvakat gondosan szétmorzsolta, nehogy az okvetetlenkedők megtudják, mi volt eredetileg. A durva, szennyes bőrkötés sajnálatos szükségszerűség egy olyan korban, amikor az emberek örömüket lelik abban, hogy följelentsék egymást uraiknak.

Javában olvasott, amikor végre hívatták. Gascault hozzászokott a mennydörgő haranghoz, amely minden órában és félórában felverte álmából, és legalább annyira elrontotta az emésztését, mint a boldogtalan galambok, amelyek vacsora idején ernyedten hevertek a tányérján. Nem számolta a harangütéseket, mégis tudta, hogy késő lehet, amikor az általa istállószolgának elkönyvelt egyén becsörtetett.

− Kéretik, Gas-cart vikomt − mondta a fiú. Gascault semmivel sem árulta el, hogy bosszantja büszke nevének eltorzítása. A fiú nyilvánvalóan együgyű, és a jóisten türelmet parancsol az ilyen szegény lelkekkel szemben, akiket azért küldött le a náluk jobbak közé, hogy részvétre tanítsa őket, legalábbis Gascault anyja mindig ezt mondta. Könyvét óvatosan elhelyezte a szék karfáján, és fölemelkedett. Komornyikja, Alphonse alig egy lépéssel lemaradva követte a suhancot. A vikomt tekintete a könyvre villant. Ez elég érthetően jelzi a komornyiknak, hogy távolléte alatt a könyv nem kerülhet illetéktelen kezekbe. Alphonse bólintott, majd mélyen meghajolt, miközben a lovász bambán bámulta úr és szolga némajátékát.

Gascault vikomt felcsatolta kardját, és kivárta, hogy Alphonse elrendezze a vállán sárga köpenyét. Mire tekintete ismét a székre tévedt, a könyv már eltűnt. Komornyikja mintaképe volt a diszkréciónak, és nem csak azért, mert nem volt nyelve. Gascault egy biccentéssel köszönetet mondott, majd sietve követte a fiút a külső szobákon át a dermesztő folyosóra.

Öt fegyveres várt rá, négyen nyilvánvalóan katonák, mert vértjükre vett zekéjükön a király címere pompázott. Az ötödik szoros nadrágot, köpenyt és tunikát viselt. A szövet és a szabás minősége volt olyan jó, mint a francia követ ruhájáé.

− Michel Gascault vikomt? – kérdezte. Gascault azonnal felfigyelt a tökéletes kiejtésre, és elmosolyodott.

− Van szerencsém annak lenni, szolgálatára …?

− Richard Neville, Salisbury grófja, lordkancellár. Bocsánatot kell kérnem a kései óráért, de a királyi lakosztályban várják.

Gascault simán hozzáigazította lépéseit a mellette haladó férfi járásához, mit sem törődve a nyomukban zörgő katonákkal. Pályafutása során megtanulta, hogy különösebb dolgok is vannak egy éjszakai találkozónál.

− A király hívat? – kérdezte kajánul, erősen figyelve a grófot. Salisbury nem volt fiatal, noha erősnek és egészségesnek látszott. Nem lenne okos dolog elárulni, hogy a francia udvar mennyit tud Henrik király gyenge egészségi állapotáról.

− Sajnálattal közlöm, hogy őfelsége Henrik király átmenetileg beteg, mocsárláztól szenved. Remélem, nem tekinti sértésnek, ha ma este York hercegéhez kísérem.

− Salisbury uram, annyira sajnálom, hogy ilyen híreket hallok − felelte hanyagul a vikomt. Látta, hogy Salisbury szeme egy villanásnyi időre összeszűkül, mire gyorsan visszafojtotta a mosolyát. Mindketten tudták, hogy vannak az angol udvarban családok, amelyeket a vér és a rang erős kötelékei fűznek Franciaországhoz. Csak színjáték, hogy a francia király nem tud Henrik király összeroppanásáról. Az angol király hónapok óta csaknem öntudatlan volt, olyan mély kábulatba süllyedt, amelyből képtelenség volt életre kelteni. A lordjai nem ok nélkül jelölték ki egyiküket a királyság régensének és protektorának. Richard, York hercege a címet leszámítva valójában király volt, és igazság szerint Gascault vikomtnak semmi haszna nem lett volna abból, ha egy révületbe esett királlyal találkozik. Azért küldték, hogy felmérje, mennyire erős az angol udvar, és meddig hajlandó elmenni érdekei védelmében. Megengedett magának egy örömteli pillantást, mielőtt visszafojtotta érzelmeit. Ha azt jelenti, hogy az angolok gyengék és tanácstalanok Henrik király nélkül, az ő szavára száz hajó fut ki Franciaországból, hogy kifossza és felgyújtsa az angol kikötőket. Az angolok épp elég sokáig csinálták ugyanezt Franciaországban. Talán itt az idő, hogy visszakapják a kölcsönt.

Salisbury végeérhetetlen folyosókon vezette a kis csoportot, mielőtt fölkapaszkodtak két lépcsőfordulón az emeletre, ahol a királyi lakosztály volt. A Westminster-palotát még ebben a kései órában is fényárban fürdették a pár lépésnyire égő lámpások. Gascault ennek ellenére érezte a dohszagot, a százéves penészt, amit a közeli folyó növesztett. Az utolsó ajtó előtt, amelynél őrök álltak, alig bírta ki, hogy meg ne igazítsa a ruháját és a gallérját. De Alphonse úgyse hagyta volna távozni rendetlenül.

A katonákat elbocsátották, az ajtót kinyitották a belső őrök. Salisbury előre tessékelte a nagykövetet.

− Csak ön után, vikomt − mondta. Gascault, akinek figyelmét nem kerülte el a szúrós tekintet, meghajolt és belépett. Ez a Salisbury mindent lát, jó lesz vigyázni vele. Az angolokról sok mindent el lehet mondani: haszonlesők, indulatosak, mohók, valóságos tárházai a bűnöknek. Mindazonáltal még senki nem nevezte őket ostobának. Bárcsak isten annak teremtette volna őket! Akkor Károly király egyetlen nemzedék alatt megkaparintotta volna a városaikat és váraikat.

Salisbury halkan becsukta a francia mögött az ajtót. Gascault vikomt kisebb szobában találta magát, mint amire számított. Talán helyénvaló, hogy egy régens és protektor nem engedi meg magának az uralkodói pompát, ennek ellenére a szoba csendje megborzongatta. Az ablakok feketék voltak az éjszakától, és feketébe öltözött a férfi is, aki fölállt, hogy üdvözölje. Miközben előrelépett, szinte eltűnt a szűrt fényű lámpák közötti árnyékban.

Richard, York hercege intett a vikomtnak, hogy lépjen beljebb. A francia tarkóján felborzolódott a szőr a babonás félelemtől, noha semmivel sem árulta el a szorongását. Lépés közben hátrapillantott, de semmi különöset nem érzékelt azon kívül, hogy Salisbury kitartóan figyeli.

− York herceg vagyok. Örömömre szolgál üdvözölhetni önt, ugyanakkor nagyon elszomorít, hogy ilyen hamar haza kell küldenem.

− Milord? – kérdezte Gascault zavartan. Leült a székbe, amellyel York kínálta, és összeszedte minden eszét. A protektor helyet foglalt a széles asztal túlsó oldalán. Az angol herceg simára borotvált, szögletes állú férfi volt. Meglehetősen soványnak látszott fekete ruhájában. Félrehajtotta a fejét, hátrasimította a haját a homlokából, de közben egy pillanatra sem vette le a szemét Gascault-ról.

− Attól félek, nem értem, York uram. Bocsássa meg, de nem tudom, hogyan illik szólítani a régenst és protektort. – Körülnézett, hogy akarják-e borral vagy valamilyen étellel kínálni, de semmit nem látott, csak a kettejük között húzódó asztal mélyarany lapját.

York mereven nézte, és összevonta a szemöldökét.

− A király helytartója voltam Franciaországban, Gascault vikomt, amit bizonyosan közöltek önnel. Harcoltam francia földön, az ön királya birtokokat és címeket ragadott el tőlem. Mindezt tudja. Csak azért említem, mert emlékeztetni szeretném, hogy ismerem Franciaországot. Ismerem a királyát – és magát is.

− Nagyuram, csak feltételezhetem…

York folytatta, mintha a francia meg sem szólalt volna.

− Anglia királya alszik, Gascault vikomt. Egyáltalán felébred még? Vagy az ágyban hal meg? Minden piacon erről fecsegnek itt. Semmi kétség, ugyanez a téma Párizsban is. Ez az a lehetőség, amelyre királya olyan régen vár? Maguk, akik ahhoz sem voltak elég erősek, hogy elvegyék tőlünk Calais-t, Angliáról álmodnak?

Gascault megrázta a fejét, és kinyitotta a száját, hogy cáfolja ezeket a szavakat, de York leintette.

− Nos, Gascault, próbáljanak szerencsét, amíg Henrik király szendereg. Legalább ismét végigmehetek azokon a földeken, amelyek valaha az enyémek voltak. Ha lesz rá lehetőségem, ismét egy hadsereg élén fogok menetelni francia földön. Kérem, vegyék fontolóra ajánlatomat. A Csatorna csupán egy keskeny vízi út. A király csak ember. Egy katona, nos, ha angol katona, akkor még mindig csak ember, nem igaz? Tévedhet. Eleshet. Támadjanak meg, Gascault vikomt, amíg a királyunk alszik. Másszák meg falainkat. Szálljanak partra kikötőinkben. Örömmel látom magukat, és a népünk is örülni fog. Biztosítom róla, hogy goromba üdvözlésben lesz részük. Mi goromba emberek vagyunk. De vannak adósságaink, amelyeket vissza kell fizetnünk, és nagylelkűek vagyunk ellenségeinkkel. Minden ütést, amit kapunk, háromszorosan adunk vissza, és nem számoljuk, mibe kerül ez nekünk. Megértett, Gascault vikomt? Julien és Clémence fia? André, Arnaud és François fivére? Elodie férje? Két fiú és egy lány atyja? Őket is megnevezzem, Gascault? Leírjam családi fészkét a vörös szilvafákkal, amelyek a kapu mellett nőnek?

− Elég, uram − mondta halkan Gascault. – Világos, amit mondani akar.

− Valóban? − kérdezte York. – Vagy küldjek parancsot, mely sebesebben száll, mint ahogy ön lovagolni tud, sebesebben, mint ahogy hajózni tud, hogy megértse, amint egyszer otthon lesz, mennyire komolyan gondoltam, amit mondtam? Mert én kész vagyok rá, Gascault.

− Kérem, ne tegye, nagyuram − felelte Gascault.

− Kéri? – ismételte meg York. Kemény arca elsötétedett a bágyadt lámpafényben, mintha árnyak kúsztak volna föl az állán. – Majd azután döntök, hogy elment. Egy hajó várja, Gascault, és emberek, akik elviszik a partra. Akármilyen híreket jelent is a királyának, akkora szerencsét kívánok hozzá, amekkorát érdemel. Jó éjt, Gascault vikomt. Távozzék isten hírével.

Gascault reszkető lábbal állt föl, és az ajtóhoz ment. Salisbury lehajtott fejjel nyitott neki ajtót. A vikomt lélegzete elakadt a félelemtől, amikor meglátta a folyosón gyülekező katonákat. A homályban olyan fenyegető volt a külsejük, hogy majdnem felsikoltott, amikor kiengedték, majd megfordultak, hogy elkísérjék.

Salisbury halkan bezárta az ajtót.

− Nem hinném, hogy az idén jönnének − mondta. York felhorkant.

− Esküszöm, nem tudom, merre lépjek. Megvannak a hajóink és az embereink, amennyiben azt tennék, amire biztatom őket. De ezek lesben lapítanak, mint az ebek, hogy fölébred-e Henrik.

Salisbury nem felelt. York látta habozását és fáradtan elmosolyodott.

− Azt hiszem, még nincs túl késő. Küldess a spanyolért is. Neki is eljátszom a szerepemet.

1454 késő nyara

Azoknak, akiket megnyomorít a törvény, az egyetlen reményük az erő. Ha a törvény az emberek ellensége, akkor az emberek a törvény ellenségei lesznek.

Edmund Burke

1.

Még hidegszürke volt a fény, de a kastély már életre kelt. Lovakat vezettek ki az istállóból, és lecsutakolták őket; a csaholó, marakodó kutyákat úgy kellett félrerugdosni az útból. Az udvaron sok száz fiatalember gyűjtötte össze szorgalmasan a lószerszámot és a fegyvereket, és futkosott a felszereléssel.

Henry Percy, Northumberland grófja az öregtorony ablakából figyelte a nyüzsgést az erődöt körbefutó mezőn. A vár köveit felmelegítette az augusztusi hőség, az öregember ennek ellenére köpenyt és prémes köntöst viselt, amelyet szorosan összefogott magán. Még mindig magas és vállas volt, de már meggörnyesztette a kor. A hatodik évtized meghozta a sajgásokat és a recsegő ízületeket. Minden mozdulat fájt, a gróf pedig dühöngött miatta.

Sötéten bámult ki az ólomkeretes üvegablakon. Ébredezett a kisváros: a világ is felkel a nappal együtt, ő pedig készen áll a tettre, miután sokáig várta a megfelelő időt. Nézte, hogyan gyülekeznek a páncélos lovagok, hogyan nyújtják oda nekik a szolgák a feketére festett vagy zsineggel átkötött zsákvászonba burkolt pajzsokat. Sehol sem látszott a Percy család kék-sárga színe, gyászos külsejű katonák várták a gróf parancsait. Most egy időre szürke lovagok lesznek, kóbor lovagok, akiknek se háza, se családja, se becsülete, holott a becsület az a lánc, amellyel meg lehet kötni az embert.

A gróf szipogott, gorombán megdörgölte az orrát. A csel senkit sem fog becsapni, de amikor vége a gyilkolásnak, még mindig állíthatja, hogy a Percy család lovagjai vagy íjászai nem vettek részt benne, és ami a legfontosabb, azok, akik vádolhatnák, addigra holtan hevernek a földön.

Fia közeledése zökkentette ki a gondolataiból. A sarkantyús csizma kopogott és csörömpölt a deszkapadlón. A gróf felnézett, öreg szíve dübörgött az izgatott várakozástól.

− Isten adjon neked jó napot − mondta Thomas Percy és meghajolt. Ő is vetett egy pillantást az ablakból a sürgölődésre a kastély körül. Szemöldökét felvonva, kérdőn tekintett az apjára, aki ingerülten morgott, mert zavarta a körülöttük futkosó szolgahad.

− Gyere! – Választ nem várva, sietve nekiindult a folyosón. Thomas engedelmesen követte. Az öreg lakosztályánál Henry valósággal átrántotta a fiát a küszöbön, és bevágta az ajtót. Thomas megállt és figyelte az apját, ahogy nehézkesen lépkedve végigjárja, sorra kitárja, majd becsapja a szobából nyíló ajtókat. Vérbörzsönyös képe, amelyet egyébként is elsötétítettek az arcán és az orrán megpattant hajszálerek meg a skótoknál főzött erős italok, még lilább lett a gyanakvástól. Ilyen ábrázattal sosem látszott sápadtnak, de ez épp megfelelt a mostani hangulatának. A kor nem szelídítette meg az öreget, legföljebb kiszárította és megkeményítette.

Miután megbizonyosodott róla, hogy magukban vannak, visszament a fiához, aki a bejáratnak háttal állva, türelmesen várakozott. Thomas Percy, Egremont bárója nem nőtt magasabbra, mint az apja volt valaha, ámde most, hogy Henryt meggörbítette a kor, már átnézhetett az öreg feje fölött. Harminckét éves volt, férfikora virágjában járt, a haja fekete volt, karján vaskos izomkötegeket növesztett a több mint hatezer napos kiképzés. Majd kicsattant az egészségtől és az erőtől, pirospozsgás bőrét nem csúfította sem forradás, sem kórság. A Percyk orra, a hatalmas tokmány, amellyel mindenfelé találkozni lehetett az Alnwicket övező tucatnyi majorságban és faluban, rögtön mutatta, hogy egy vérből valók.

− Na, most négyszemközt vagyunk − mondta a gróf. – Az anyádnak mindenütt vannak fülei. A saját fiammal sem beszélhetek anélkül, hogy az emberei ne jelentenének minden szót.

− Tehát mi újság? – kérdezte a fia. – Láttam, hogy az emberek összeszedik a kardokat és az íjakat. A határra mész?

− Ma nem. Az átkozott skótok nyugaton vannak, noha nem kétlem, hogy a Douglas klán örökké a földjeim körül szimatol. Télen, amikor kopog a szemük az éhségtől, majd idejönnek, és el akarják hajtani a teheneimet. Mi pedig megtanítjuk szaladni őket, amikor megteszik.

Fia megfékezte a türelmetlenségét. Tisztában volt vele, hogy az öreg, ha lehetőséget kap, egy órán át is képes szónokolni a „tarkalelkű Douglasokről”.

− De az emberek, apám! A színeinket eltakarták. Ki lehet olyan fenyegető számunkra, hogy kóbor lovagoknak kell néznie bennünket?

Az apja mellé állt, kinyújtotta a kezét, csontos ujjaival megmarkolta a bőrvért szegélyét, és közelebb húzta a fiát.

− Az anyád pereputtya, a Neville-ek, mindig és örökké a Neville-ek! Akármerre fordulok szorongattatásomban, mindenütt az utamban állnak! – Percy gróf beszéd közben fölemelte a másik kezét, és csőrformán összeillesztett ujjaival bökdöste a fia arca előtt a levegőt. – Olyan sokan vannak, hogy meg sem számolhatod. Az összes nemesi családba beházasodtak! Minden egyes nagy házba! Az átkozott skótok az oldalamat marcangolják, Angliát fosztogatják, a saját földemen égetik föl a falvakat. Ha nem szállok szembe velük, ha csak egy idényt hagynék elmúlni úgy, hogy nem ölöm le az ifjakat, akiket erőm kipróbálására küldenek rám, úgy özönlenének délre, mint a víz, mikor a gát átszakad. Hova lenne Anglia, ha Percy karja nem szolgálná? De a Neville-ek egyáltalán nem törődnek ezzel. Nem, ők Yorkot, azt a kölyökkutyát támogatják minden tekintélyükkel és gazdagságukkal! A Neville-ek emelik a magasba, miközben tőlünk elrabolják címeinket és birtokainkat.

− Mint a nyugat határőrgrófjáét − motyogta fáradtan a fia. Sokszor hallotta már az apja panaszait. Percy gróf ettől még dühösebb lett.

− Többek között. Olyan cím, amely évente ezerötszáz fontot hozott a bátyádnak, amíg oda nem adták Salisburynek, annak a Neville-nek! Ezt lenyeltem, fiam. Lenyeltem, hogy kancellár lett belőle, miközben a királyom alszik és álmodik, Franciaország pedig elveszett. Annyit nyeltem miattuk, hogy úgy érzem, torkig vagyok.

Az öregember olyan közel húzta magához a fiát, hogy arcuk csaknem összeért. Futó csókot nyomott Thomas arcára, azután elengedte. Megszokásból körülnézett a szobában, holott magukban voltak.

− Benned jó Percy-vér van, Thomas. Idővel kiszorítja belőled az anyai vért, úgy, ahogy én szorítom ki a Neville-eket a földemről. Azokat nekem adták, Thomas, érted? Isten kegyelméből kaptam egy lehetőséget, hogy visszaszerezzem, amit elloptak. Ha húsz évvel fiatalabb lennék, felülnék Szélvészre, és magam rohannám le őket, de … azok a napok már elmúltak. – Szinte lázasan égő szemmel bámult föl a fiára. – Te leszel a jobb kezem ebben az ügyben, Thomas. Te leszel a kardom és buzogányom.

− Megtisztelsz − mormolta Thomas elfúló hangon. Mivel csak második fiú volt, úgy nőtt fel, hogy az öregtől vajmi kevés szeretetet kapott. A bátyja, Henry odaát volt ezer emberrel a skótoknál, fosztogatott, gyújtogatott, gyengítette a vad klánokat. Thomas most rá gondolt, és tudta, hogy igazából Henry távolléte miatt fanyalodott rá az apja. Nincs más, akit küldhetne. Noha a tudat elkeserítette, nem utasíthatta el a lehetőséget, hogy bizonyítson az egyetlen embernek, akitől eltűrte, hogy ítélkezzen fölötte.

− Henry magával vitte a legjobb harci kakasainkat − mondta az apja, mintegy visszhangozva a gondolatait. – És kellenek erős emberek Alnwickben is arra az esetre, ha a tarkalelkű Douglas átcsusszan a bátyád mellett, és lejön délre lopni meg asszonyokat pocsékolni. Az a kis ember nem ismer nagyobb örömöt, mintha elveheti, ami az enyém. Esküszöm, hogy …

− Apám, nem fogok kudarcot vallani − vágott közbe Thomas. – Hány embert küldesz velem?

Apja, akit felmérgesített, hogy a szavába vágnak, csak nézett rá megrovóan. Végül biccentett és folytatta.

− Úgy hétszázat. Kétszáz fegyveres, a többi azonban téglavető, kovács és más közrendűek, íjjal. Megkapod Trunningot: ha van eszed, hagyod, hogy tanácsot adjon, és hallgatsz is rá. Ő ismeri a földeket York körül, és az embereket. Talán ha kevesebbet herdálsz el ifjúságodból ivásra és kurvákra, jobban bíznék benned. Csönd! Ne vedd a szívedre, fiam. Ebben ott kell lennie egy fiamnak is, hogy bátorságot adjon az embereknek. Ők azonban az én embereim, nem a tieid. Hallgass Trunningra. Ő nem fog rossz tanácsot adni.

Thomas vörösödött, mert ő is egyre dühösebb lett. Elképzelte a két vénembert, ahogy fújják együtt a kígyókövet, és ettől olyan görcsösen megfeszültek az izmai, hogy azt az apja is észrevette.

− Megértettél? – vakkantotta Percy gróf. – Hallgass Trunningra. Ez a parancsom.

− Megértettem − felelte Thomas, erősen igyekezve, hogy palástolja csalódottságát. Egy pillanatig elhitte, hogy az apja rá bízza a parancsnokságot, nem rendeli fölé a bátyját vagy valaki mást. Úgy érezte, elvesztett valamit, ami sosem volt az övé.

− Megmondod, hova induljak, vagy azt is Trunningtól kell megtudnom? – kérdezte mereven. Az apja lenéző mosolyra húzta a száját.

− Mondtam, hogy ne vedd rossz néven, fiam. Megfelelsz képviselőmnek, és te vagy a fiam, de nem leszel a vezér, amíg nincs mögötted néhány összecsapás. Az emberek nem tisztelnek úgy, mint Trunningot. Miként is tehetnék? Ő húsz éven át harcolt Franciaországban és Angliában. Ő majd gondoskodik róla, hogy ne essék bajod. – Várta a jelzést a fiától, hogy megértette a mondottakat, de Thomas csak bámult rá sebzetten, dühösen. Percy gróf megcsóválta a fejét és folytatta.

− Holnap a Neville-ek menyegzőt tartanak, Thomas, odalent Tattershallban. Anyád pereputtya megkaparintott egy újabb zsákmányt. Az a pípes kakaska, Salisbury is ott lesz a fia esküvőjén. Nyugton lesznek, örülnek, hogy új asszony kerül Sheriff Hutton kastélyába. Az emberem mindent elmondott, a nyakát kockáztatta, hogy időben érjen ide. Gondolhatod, hogy jól megfizettem. Most pedig figyelj. Lovon és gyalog lesznek, vidám lakodalmas menet, amely egy szép nyári napon meg akarja tömni a gyomrát. Te pedig ott leszel, Thomas. Lerohanod őket, és senkit sem hagysz élve. Ez a parancsom. Megértetted?

Thomas nagyot nyelt. Az apja figyelte. Salisbury az anyja testvére, a fiai az ő unokatestvérei. Azt hitte, hogy a Neville-családfa valamely gyengébb gallyára kell fejszét fognia, nem magára a gyökérre és a nemzetségfőre. Ha megteszi, amit parancsoltak, több vérszomjas ellenséget szerez egy nap alatt, mint eddigi egész életében. Mégis bólintott, mert nem bízott a hangjában. Henry szája epésen megrándult. Ismét érezte a fia gyengeségét, határozatlanságát.

− Salisbury fia Maud Cromwellt veszi el. Azt tudod, hogy Percy-jószágok vannak a lány nagybátyjának a kezén, aki nem hajlandó visszaadni őket nekem. Úgy látom, azt képzeli, hogy az én birtokomat adhatja móringba a Neville-eknek, akik most úgyis olyan erősek, hogy kénytelen leszek elállni követeléseimtől a bíróság előtt. Azért küldelek, hogy megmutasd nekik, mi az igazság. Megmutatod nekik azt a hatalmat, amellyel Cromwell packázik, amikor nagyobb árnyék mögé akar bújni! Jól figyelj. Vidd a hétszáz emberemet, és öld meg mindet, Thomas. Jól vigyázz, hogy Cromwell unokahúga a holtak között legyen, mert részvétemet akarom nyilvánítani zokogó nagybátyjának, amikor legközelebb találkozunk a királyi udvarban. Megértetted?

− Persze, hogy megértettem! – felelte keményebb hangon Thomas. Remegett a keze, miközben kihívóan nézett az apjára, de nem akart még több megvetést magára zúdítani azzal, hogy megtagadja a parancsot. Összeszorította a száját, döntött.

Mögötte kopogtattak az ajtón. Apa és fia ugrottak egyet, mintha bűnös összeesküvők lennének. Thomas félreállt, hogy ne üsse meg a nyíló ajtó, és elsápadva látta, hogy az anyja áll a küszöbön.

Az apja felfújta magát, mint a varasbéka.

− Most menj, Thomas. Szerezz dicsőséget családodnak, és a saját nevednek.

− Maradj, Thomas! − mondta azonnal fagyos arcú anyja. Thomas tétovázott, azután lehajtotta a fejét, kikerülte az anyját és elsietett.

Mihelyt egyedül maradtak, Eleanor Percy grófné indulatosan fordult oda a férjéhez.

− Látom, hogy a testőrség és a katonáid felfegyverkeztek, és elrejtették a Percy-színeket. A fiam pedig most úgy rohan el tőlem, mint egy megkorbácsolt eb. Akkor hát megkérdezhetlek? Ez alkalommal miféle galád tervet suttogtál a fülébe, Henry? Mit csináltál?

Percy gróf mély lélegzetet vett. Ábrázatáról sütött a diadal.

− Tehát nem hallgatóztál az ajtónál, mint egy nőcseléd? Meg vagyok lepve − mondta. – Amit tettem, nem tartozik rád. – Beszéd közben elindult a folyosó felé. Eleanor odaállt elé, és a tenyerével tolta volna vissza. A gróf gorombán elkapta a kezét, és olyan erővel szorította össze az ujjait, hogy az asszony feljajdult. Percy a másik kezével a felesége könyökét fogta le, és még kíméletlenebbül kicsavarta az ujjait.

− Kérlek, Henry! A karom … – nyöszörögte Eleanor. Férje addig facsarta az ujjait, amíg sikoltozni nem kezdett. A gróf észrevette, hogy a folyosón egy szolga közeledik futva, mire a lábával rúgta be az ajtót. Közelebb hajolt kíntól hétrét görnyedt feleségéhez, egy pillanatra sem lazítva a szorításán.

− Nem csináltam semmivel sem többet, mint amennyit a te Neville rokonaid tennének velem, ha az ő könyörületességükre lennék bízva − suttogta a fülébe. – Azt hiszed, eltűröm, hogy a bátyád nagyobb legyen a Percyknél? York herceg kancellárja fenyegetést jelent mindenre, ami vagyok, amit meg kell védenem. Megértetted? Azért vettelek el, hogy fiakat adj nekem, mivel termékeny Neville vagy. Ezt megtetted, most pedig ne merészelj kérdőre vonni a saját házamban, hogy mit csinálok!

− Fáj a kezem! – panaszolta Eleanor a dühtől és a fájdalomtól eltorzult arccal. – Ott is ellenséget látsz, ahol nincs! És ha összetűzöl a bátyámmal, akkor meghalsz, Henry! Richard megöl!

Férje bőszült röffenéssel taszította el magától. Az asszony elterült a padlón, és mielőtt fölállhatott volna, Percy már rajta térdelt, és dühtől veresen, bömbölve tépte-szaggatta róla a ruhát. Eleanor sírt, viaskodott, de a grófnak pokoli erőt adott az indulat, és nem törődött vele, hogy az asszony összekarmolja az arcát és a karját. Fél kézzel lefogta csupasz hátú feleségét, a másikkal kihúzta a nadrágjából az övét, és kettéhajtotta rövid korbáccsá.

− Velem nem fogsz így beszélni a saját házamban! – Az ütések ugyanolyan hangosak voltak, mint Eleanor kétségbeesett jajkiáltásai. Senki nem jött segítségére, noha Percy addig ütlegelte, amíg az asszony abba nem hagyta a kapálózást. A hosszú, vörös hurkákból szivárgó vér beszennyezte a drága ruhát. Percy fújtatott, lihegett, orráról és homlokáról kövér izzadságcseppek hullottak az asszony bőrére. Komor elégedettséggel felcsatolta az övét, és otthagyta a feleségét, aki a földön kuporogva zokogott.

A szolgák kitárták a hátsó gyakorlóudvar ajtaját, hogy Thomas Percy, Egremont bárója kiléphessen a kék ég alá, ahol sok száz torokból támadó hangorkán zúdult rá. Percy szíve megdobbant. Bosszúságára az emberei, akiket az apja parancsolt elő, már az udvaron voltak, és türelmesen várták. Magukkal hozták a páncélját és a fegyvereit, miközben mások Baliont, a hatalmas, fekete csődört kantározták fel, amelyet a báró tavaly vásárolt bődületes áron. Apja láthatóan biztosra vette, hogy ő engedelmeskedni fog. Mogorván közeledett a nyüzsgés magjához. Fent a magasban az anyja úgy visított, mint a leszúrt koca: nyilván megint eltángálta a vénember. Ez külön bosszúság, hogy az anyja épp most zavarja meg a gondolatait. Le kellett sütnie a szemét, hogy ne kelljen elviselnie az emberek bizalmaskodó pillantását. Minden egyes visításnál elvigyorodtak vagy összerezzentek, amitől a fiú egyre dühösebb lett az anyjára. A Neville-família fölemelkedése szó szerint elemésztette az apját, gyanakvó és haragvó öregemberré tette, holott már a nyugalom éveit kellett volna élveznie, átadva birtokai irányítását a fiainak. Amint végre elnémultak a hangok, felnézett apja lakosztályának ablakára. Ez jellemző a vénemberre, hogy napok vagy hetek óta tervezget, de a fiának bezzeg nem szól róla.

Begyakoroltan gyors mozdulatokkal levette és az udvar kövére dobta bőr mellvértjét és köpenyét, csak a nadrág és az ing maradt rajta, amelyen máris verejtékfoltok sötétlettek. Itt nem volt helye szemérmeskedésnek; körülötte félig-meddig felvértezett fiatalemberek ugratták egymást, miközben egy lábon szökdécseltek, vagy a felszerelésük valamelyik darabját keresték, amely valahogy elkeveredett. Thomas helyet foglalt egy magas széken, türelmesen ült, miközben a szolgái megkötötték rajta a bélelt inget, és fölcsatolták a vértje különböző részeit. Remekül illett rá, és bár a horpadásokat és a csorbákat inkább a kiképzésnél, mint a harctereken szerezte, azért így is jól bejáratott, viseltes páncél volt. Amikor fölemelte a karját, hogy rászíjazhassák a mellvértet, felháborodottan látta, hogy az acélt összekaristolták; valami konyhalány úgy sikálta le, mint egy fazekat, hogy eltüntesse a kék-sárga címert! A nyakát nyújtogatta, hogy hol a kardja, amely csak arra várt, hogy felcsatolja. Halkan elkáromkodta magát, mert a szép zománcozott címert levésték a keresztvasról. Természetesen ez is az apja parancsára történt, de azt a kardot ő a tizenkettedik születésnapja óta viselte és fájt látnia rajta ezt a sérülést.

Darabról darabra fölkerült rá a páncélja. Végül fölállt, és élvezte, hogy most milyen csodásan erősnek és sérthetetlennek érezheti magát. Lord Egremont a sisakjáért nyúlt, amelyet a háznagya nyújtott felé tiszteletteljesen. Ahogy a fejére illesztette, meghallotta apja fegyvermesterének visszhangzó bömbölését a gyakorlótéren.

− Amikor a kapu kinyílik, indulunk! − harsogta Trunning az embereknek. – Álljatok készen, mert nem lovagolhattok vissza, mint a komornák egy elejtett kesztyűért. Csak lovas szolgák jöhetnek, akik tudnak bánni karddal-íjjal, és állják a sarat. Szárított marhahús, nyers zab, egy kevés sör és bor, és semmi más! Tartalék hat napra, de kevés teherrel lovagoljatok, különben lemaradtok!

Trunning elhallgatott, és mielőtt kiadott volna még fél tucat utasítást, végigjártatta tekintetét a lovagokon és a fegyvereseken. Észrevette a grófja fiát, és azonnal elindult felé. Thomasnak némi elégtételére szolgált, hogy lenézhetett az alacsony fegyvermesterre.

− Mi az, Trunning? – kérdezte kiszámítottan fagyos hangon. Trunning először nem válaszolt, csak állt, méregette Thomast, és lelógó ősz bajuszát rágcsálta. Ő tanította Percy két fiát nemcsak a fegyverforgatásra, de taktikára is, méghozzá olyan zsenge koruktól kezdve, hogy Thomas nem emlékezett olyan időre, amikor Trunning ne lett volna ott; vagy dühösen ordított egy ügyetlen csapás miatt, vagy az iránt érdeklődött, ki tanította arra, hogy „úgy tartsa azt a pajzsot, mint egy skót leányzó”? Emlékezett mind az öt csonttörésére, amelyeket a vörös arcú kis embernek köszönhetett az évek során: kétszer a jobb keze tört, kétszer az alkarja, és a lábában is eltört egy apró csont, amikor Trunning rátaposott a közelharcban. Mindegyik többhetes kínokat jelentett sínben, és megsemmisítő gúnyt minden nyögésért. Nem mintha Thomas gyűlölte volna apja emberét, vagy félt volna tőle. Tudta, hogy Trunning tántoríthatatlanul hűséges a Percy házhoz és Northumberlandhoz, mint egy különösen hamis vén kutya. Bármennyire Trunning fölött állt rangban, Lord Egremont nem tudta elképzelni, hogy ez az ember valaha is elfogadná magával egyenlőnek, hát még a fölöttesének. Ezt bizonyította az is, hogy az apja Trunningot tette meg a rajtaütés parancsnokának. Egy bordában szőtték a két vén fattyút, egyikben sem volt egy csepp gyengédség vagy könyörület. Nem csoda, hogy olyan jól kijöttek egymással.

− Akkor hát szólott veled az apád? Elmondta, mi a helyzet? – kérdezte végül Trunning. – Mondta, hogy mindenben hallgass a parancsaimra, mert akkor épségben hazavihetlek, legföljebb a finom páncélodon eshet néhány új karcolás?

Thomas magába fojtotta a viszolygását. Trunning csakis harákolni tudott, talán mert oly sok éven át bömbölt a gyakorlótereken és az utcákon azokkal, akiket kiképzett.

− Igen, azt mondta, hogy te leszel a parancsnok, Trunning. Egy bizonyos pontig.

Trunning lassan, tűnődve pislantott.

− És hol az a pont, nemes báró?

Thomas rémülten érezte, hogy a szívverése meglódul, a lélegzete felgyorsul. Remélte, hogy a fegyvermester nem érzékeli benne a feszültséget, bár Trunning ehhez túl rég ismerte őt. Mindazonáltal határozottan felelt, mert eltökélte, hogy nem fogad el parancsot az apja szolgájától.

− Ott, ahonnan nem értünk egyet, Trunning. Házunk becsületét nekem kell őriznem és védenem. Adhatsz parancsokat a menetelésre, a rohamra és így tovább, de én határozom meg a stratégiát és a célokat, amelyeket el kell érnünk.

Trunning rábámult, félrehajtotta a fejét, és megdörzsölt egy foltot a jobb szeme fölött.

− Ha elmondom apádnak, hogy truccolsz, majd kukta leszel a csapatban, már ha egyáltalán benne leszel − mondta sértő mosollyal. Megdöbbenésére a fiatalember lehajolt hozzá, és farkasszemet nézett vele.

− Ha pletykálsz az öregnek, akkor itthon maradok. Majd nézd meg, milyen messzire jutsz a kapuktól, ha nem egy Percy lovagol az élen. Attól fogva, Trunning, lesz egy ellenséged Egremontban. Közöltem a feltételeimet. Tégy, amit akarsz.

Kiszámított mozdulattal visszafordult szolgáihoz, intett nekik, hogy igazítsák el a vértet, olajozzák meg az arcvédőt. Érezte, hogy Trunning nézi, és a szíve továbbra is vadul vert. Nem nézett oda, amikor a fegyvermester távozott, az sem érdekelte, hogy Trunning bemegy-e a kastélyba, panaszkodik-e az apjának. Lord Egremont lecsapta a sisakrostélyt, hogy elrejtse az arcát. Az apja is, Trunning is öreg, és az öregek, legyenek bármilyen makacsak és komiszak, nem élnek örökké. Ő elvezeti az íjászokat és a fegyvereseket a nagybátyja ellen, nem érdekli, jön-e Trunning, vagy marad. Végignézett a kis hadseregen, amelyet az apja trombitált össze a Percy család szolgálatára. Sok százan csak városi közemberek, akiket hűbéruruk hívott hadba. De akár kovácsok, akár mészárosok vagy cserzővargák, fiatalon mind megtanult fejszével vagy íjjal bánni, és tudnak dolgokat, amelyeket használni tud Percy, Alnwick ura. Thomas elmosolyodott, és ismét fölcsapta a sisakrostélyt.

− Sorakozó a kapunál! – bömbölte. A szeme sarkából látta, hogy Trunning sovány alakja sarkon fordul, de nem törődött vele. Az öregek nem élnek örökké, ismételte meg elégedetten. Jönnek az ifjak, hogy uralkodjanak.

2.

Derry Brewer pocsék hangulatban volt. Szakadt az eső, mintha dézsából öntenék, a cseppek doboltak pilises fején. Eddig nem is tudta, milyen sok esővizet felszív egy jó, dús üstök. De most, hogy megnyírták, az esőkopogástól sajgott a feje és viszketett a füle. A kényelmetlenséget fokozta az átázott barna csuha, amely nedvesen csapkodta csupasz lábszárát, és kidörzsölte a bőrét. Mivel csupán aznap reggel borotválta meg fejét egy szakértő kéz, a meztelen bőr húzódott, és rémítően ki volt szolgáltatva az elemek dühének. A mellette baktató frátereket ugyancsak megnyírták, és a tonzúrájuk fehéren csillámlott a vizes félhomályban. Derry nem látta, hogy hajnal óta egyetlen falatot is ettek volna, noha egész nap mentek és kántáltak.

A Peascod utca mellett magasodtak a királyi vár hatalmas falai. A fráterek a csengettyűiket rázva koldultak, és hangosan imádkoztak. Őket leszámítva senki sem volt olyan bolond, hogy kint álljon az esőn, ami elől minden jó lélek menedéket keres. Windsor gazdag helység; a kastély, amelynek kiszolgálására létrejött, alig harminc kilométerre volt Londontól, hasonlóan az egymástól napi járásra épült fél tucat erődhöz a főváros körül. A királyi udvar idecsődítette a legjobb ötvösöket, ékszerészeket, borkereskedőket és rőfösöket, akik buzgón igyekeztek eladni a portékájukat. Ha a király Windsorban tartózkodott, udvara több mint nyolcszáz fővel növelte a lélekszámot, és mindennek fölment az ára a kenyértől és bortól az arany karperecig.

Derry, amilyen harapós kedvében volt, úgy vélte, hogy a ferenceseket is a pénzeső vonzza. Még mindig nem volt biztos benne, hogy piszkos társai nem egyszerűen ravasz koldusok-e. Az igaz, hogy Peter testvér megdorgálta a tömeget a romlottsága és a mohósága miatt, de a többi fráternél éppúgy volt eladni való kés, mint kolduscsésze. Egyikük – széles vállú szerencsétlen – megadóan hurcolt egy nagy fenőkövet. A Néma Godwin a hátán cipelte a madzaggal fölerősített követ, és annyira meggörnyedt alatta, hogy azt alig látta, merre jár. A többiek szerint penitenciából viselte a súlyt valamely múltbeli bűne miatt, és Derry nem merte megkérdezni, mi lett légyen az.

Miseszünetekben a csoport megállt és imádkozott: ilyenkor elfogadtak vizet vagy a windsoriak házi sörét, miközben felállították és beindították a fenőkövet, megélesítették a késeket, és a legcsekélyebb aprópénzért is megáldották az adakozót. Derrynek ilyenkor lelkifurdalása támadt a tömött bőrerszény miatt, amely észrevétlenül lapult az ágyékán. Annyi ezüstje volt, amennyiből pukkadásig jóllakathatta volna az összes franciskánust, de sejtette, hogy Peter testvér odaadná a pénzt valami méltatlan fajankónak, és hagyná, hogy a szerzetesek tovább éhezzenek. Fújt egyet, kitörölte az esőt a szeméből. A víz folyamatosan mosta az arcát, így hiába pislogott, csak homályos körvonalakat látott.

Négy napja jó ötletnek tűnt, hogy csatlakozzék hozzájuk. Szerény vállalkozásuk eredményeképpen a tizennégy szerzetes mindegyike fel volt fegyverezve. Megszokták az éjszakai vándorlást is az utakon, ahol a tolvajok még azokat is igyekeznek kifosztani, akiknek semmijük nincs. Derry egy olcsó fogadó istállójában lapított, amikor meghallotta, mit beszél Peter testvér Windsorról, ahol imádkozni fognak a király felgyógyulásáért. Egyikük sem lepődött meg, amikor egy újabb utas akart csatlakozni hozzájuk, mivel a király lelke veszélyben forgott és az egész országot a latrok szorongatták.

Sóhajtott, megdörgölte az arcát. Hatalmasat tüsszentett, és alig tudta lenyelni a káromkodást. Peter testvér éppen aznap reggel botozott meg egy molnárt, amiért a nyílt utcán káromkodott. Derry örömmel látta, hogy a csoport szelíd vezetőjében akkora indulat él, amellyel kisebbfajta hírnévre tehetne szert a londoni ringekben. Ott hagyták a vérző fülű molnárt az úton a felborult szekere, a kiszakadt liszteszsákjai mellett. Derry elmosolyodott az emléktől, és Peter testvérre sandított, aki minden tizenharmadik lépésnél megrázta a csengőt. A dombtetőn álló kőfalak visszaverték a hangot.

A kastély fenyegetően magasodott az esőben. A tömör falak és kerek bástyák mögé még senki sem tört be azóta, hogy több száz éve lerakták az első köveket. Henrik király sok száz embernek otthont adó erődje a város fölött szinte külön helység volt Windsoron belül. Derry, akinek a lába már fájt a macskakövektől, fölbámult rá.

Nemsokára el kell válnia a szerzetesek kis csoportjától. Hogy lenne a legjobb előhozni a dolgot? Peter testvér meghökkent, amikor azt kérte, nyírjanak neki is olyan tonzúrát, mint a többieknek. Noha a franciskánusoknál bevett szokás volt, mert így büntették magukat a hiúságért, Derrynek nem volt kötelező átvennie. Minden rábeszélőképességére szükség volt, amíg a fráter megengedte, hogy azt tegye a saját fejével, amit akar.

A fiatal szerzetesnek, aki borotvával esett a sűrű hajnak, kétszer is sikerült megvágnia Derry fejbőrét, amelyből, épp a feje búbján, még egy penny nagyságú darabot is leszelt. Derry mindezt némi morgással bár, de elviselte, amivel kiérdemelt Peter testvértől egy elégedett hátbavágást.

Most a felhőszakadásban azon tűnődött, megérte-e. Máris sovány és elnyűtt volt. Egy ócska csuhában talán elment volna borotválatlan fejjel is, de a kockázat túl magas volt, és üldözői többször bebizonyították, hogy határozottak és könyörtelenek. Sóhajtott, és ismét elmondta magának, hogy ezt az árat érdemes megfizetnie, noha nem emlékezett rá, hogy volt valaha is ennél rosszabb kedve.

Nem ő választotta esküdt ellenségének Richard Plantagenetet, York hercegét. Visszatekintve kapcsolatukra úgy vélte, hogy lehetett volna békülékenyebb. Tanítója most helytelenítően billegetné az ujját, amiért ennyire kevély. Az öreg Bertle órákon át oktatta volna, hogy az ellenségnek sohasem áruljuk el az erőnket. Derry szinte hallotta a vén salabakter dühös hangját, miközben fölfelé kapaszkodott a domboldalon. Ha gyengének néznek, nem küldenek gyilkos vagányokat Londonból, hogy levadásszanak. Nem fizetnek ezüsttel minden pletykafészeknek, csak hogy kiderítsék, hol vagy. Nem tűznek díjat a fejedre, Derry!

Amikor ferencessé lett, egy időre megmentette a bőrét, vagy csak elvesztegetett néhány napot, ezt már sosem tudja meg. Az biztos, hogy miközben a szerzetesekkel vándorolt, többször találkozott ellenséges külsejű csoportokkal, akik nevettek, gúnyolódtak és elfordultak, amikor Peter testvér alamizsnát kért tőlük. Ki tudhatja, hogy közülük egy vagy egy tucat nem áll-e York zsoldjában? Derry a földre szegezte a tekintetét, és baktatott a többiek mellett.

Az eső kis időre elállt, noha a közelben dörgött az ég, és a sötét felhők még mindig száguldottak a fejük fölött. Peter testvér ezt a nyugodt pillanatot választotta arra, hogy lefogja a csengő nyelvét, és másik kezét fölemelve megállítsa a didergő csapatot.

− Testvérek, a nap mindjárt lenyugszik, és ma este túl vizes a föld ahhoz, hogy a szabad ég alatt aludjunk. Ismerek egy családot a város másik végében, alig másfél kilométerre innen a kastélydomb gerincén túl. Ők megengedik nekünk, hogy az istállójukban aludjunk és együnk, cserébe azért, hogy megáldjuk a házukat, és együtt imádkozhatnak velünk.

Ezekre a szavakra a szerzetesek felvidultak, Derry pedig rájött, hogy legalább egy cseppnyit megtanulta tisztelni különös életmódjukat. A bikaforma Néma Godwin kivételével egyikük sem látszott erősnek. Derry gyanúja szerint némelyikük vonzóbbnak tartotta a koldulást a munkánál, mindazonáltal komolyan vették szegénységüket egy olyan korban, amikor mindenki más igyekezett kikerülni a nyomorúságból. Megköszörülte a torkát, visszafojtva köhögését, mert valahol útközben megfázott a latyakban és a hidegben.

− Peter testvér, válthatok veled egy szót? – kérdezte. A csoport jámbor vezetője azonnal megfordult.

− Hát persze, Derry − mondta a hidegtől kék szájjal. Derrynek ismét eszébe jutott a súlyos erszény a heréje mellett.

− Én … hm … nem megyek tovább veletek − mondta, és inkább a lábát szemlélte, hogy ne kelljen látnia a csalódást, amely kétségkívül elönti a szerzetes arcát. – Van egy ember, akit meg kell látogatnom a kastélyban. Egy ideig ott fogok tartózkodni.

− Ó! − felelte Peter testvér. – Nos, Derry, legalább vidd magaddal isten áldását. – Rátette kezét a meghökkent Derry lekaristolt fejére, és kissé előbbre hajlította. Derry elviselte, mert különös módon megindította az öregember hite. Peter testvér Szent Kristófhoz és Szent Ferenchez fohászkodott, hogy vezessék őt útjain, a reá váró megpróbáltatások közepette.

− Köszönöm, Peter testvér. Megtisztelsz.

Az öregember mosolyogva leengedte a kezét.

− Remélem, hogy üldözőidnek a szemébe süt a nap. Imádkozom, hogy olyan vakok legyenek, mint a tárzusi Saul, amikor elmennek melletted.

Derry hüledezve pislogott, Peter testvér kuncogni kezdett.

− Derry, nem sok olyan ember akad, aki, miután velünk vándorol az úton egy-két napot, arra kér minket, hogy borotváljunk pilist neki. Ennek ellenére ki merem jelenteni, hogy nem ártott neked, noha John testvér meglehetősen ügyetlenül kezeli a kést.

Ez minden kényelmetlenség dacára mulattatta Derryt.

− Nem is értettem, testvérem, hogy közületek némelyeknek alig háromujjnyi széles a tonzúrája, miközben engem egészen a fülemig lekopaszítottatok.

Peter testvér sötét szeme felvillant.

− Ez az én döntésem volt, Derry. Úgy gondoltam, ha valaki ilyen hevesen követeli a tonzúrát, akkor talán a lehető legalaposabbnak kell lennünk. Bocsáss meg nekem, fiam, ha tudsz.

− Hát persze, Peter testvér. Épségben elhoztatok idáig. – Ösztönszerűen benyúlt köntöse redői alá, elővette az erszényt, Peter testvér tenyerére tette, és ráhajtotta a franciskánus ujjait a nyirkos bőrre.

− Ez a tiétek. Legalább egy hónapig megélhettek belőle, talán tovább is.

Peter testvér elgondolkodva mérlegelte az erszényt, azután vissza akarta adni.

− Derry, isten mindig ellát minket. Vedd vissza, noha jóságod igazán megható.

Derry megrázta a fejét, fölemelt kézzel hátrált.

− Kérlek, Peter testvér, ez a tiétek.

− Jól van, jól van − bólintott az öregember, és elrakta az erszényt. – Bizonyosan fel tudjuk használni, ha olyasvalakit találunk, aki nagyobb szükséget szenved, mint mi. Eredj isten hírével, Derry. Ki tudja, talán eljön az idő, amikor úgy döntesz, hogy néhány napnál hosszabb ideig járod velünk az utakat. Imádkozom érte. Gyertek, testvérek, az eső ismét elered.

A csoport minden tagja kezet fogott Derryvel, és minden jót kívánt neki, még a fenőkő súlyától meggörnyedt Néma Godwin is, aki majd összeroppantotta a kémfőnök kezét hatalmas öklében, azután hátba veregette.

Derry egyedül maradt a dombtetőn húzódó utcán, és nézte, ahogy a fráterek csoportja lassan ballag lefelé. Az eső valóban ismét eleredt, a kémfőnök megborzongott, és a várkapu felé fordult. Úgy érezte, hogy láthatatlan szemek követik minden mozdulatát. Ügetni kezdett a falak menedéke, a szolgálatos őr sötét alakja felé. Belehunyorgott a félhomályba, ahogy közelebb ért. A katona ugyanúgy bőrig ázott, mint ő, mert az őröknek hóban-fagyban itt kellett posztolniuk egy alabárddal és egy kolomppal, hogy riaszthassák a többieket.

− Jó estét, fiam − mondta Derry, és fölemelte a kezét, hogy keresztet vessen. Az őr ránézett.

− Itt tilos koldulni, atyám − mondta nyersen, majd pillanatnyi töprengés után hozzátette: – Már megbocsáss. – Derry elmosolyodott, fogai előfehérlettek napégette arcából.

− Szólj a kapitányodnak. Le fog jönni, hogy találkozzon velem.

− Ebben az esőben ugyan nem, atyám − felelte kelletlenül az őr.

Derry gyorsan végigtekintett az utcán. Senki sem járt a közelben, ő pedig fáradt és éhes volt.

− Mondd neki, hogy „szőlőskert”, és le fog jönni.

Az őr kétkedve sandított rá. Derry várt, és igyekezett minél magabiztosabbnak látszani. Egy idő után a katona engedett, vállat vont, és hegyeset füttyentett. Mögötte nyílt az őrház ajtaja, és Derry hallotta, amint valaki káromkodik a bezúduló eső és hideg miatt.

A kilépő férfi kackiás bajsza máris lekókadt az esőben. Asztalkendőjével éppen letörölte volna a szájáról a friss tojást. Az esőben ázó szerzetesre ügyet sem vetve fordult az őrhöz.

− Mi az?

− Ez a szerzetes, uram. Megkért, hogy hívjalak ki.

Derryben felforrt a düh, miután az őrség kapitánya továbbra sem vett tudomást róla. Gyorsan megszólalt, noha annyira vacogott, hogy nehezére esett a beszéd.

− Fázom, átáztam és éhes vagyok, Hobbs. A jelszó „szőlőskert”, és a királyné látni akar. Engedj be.

Hobbs kapitány már kinyitotta a száját, hogy dühösen legorombítsa azt, aki ilyen hangon mer beszélni hozzá, amikor észbe kapott, hogy a nevét mondták és azt a szót, amelyet pár hete hallott. Becsukta a száját, viselkedése azonnal megváltozott. Közelebbről is megnézte a piszkos szerzetest.

− Brewer mester? Uramatyám, mi történt a fejeddel?

− Álruhában vagyok, Hobbs, ha mindenáron tudni akarod. Most már beengedsz végre? Fáj a lábam, és annyira fázom, hogy mindjárt összeesek.

− Igen, uram, természetesen. Elkísérlek a királynéhoz. Őfelsége alig néhány napja kérdezett felőled.

Az eső még jobban rákezdte, tovább verve a nyomorult őrt, akit a két ember otthagyott, hogy bemenjen a melegbe.

*

Derrynek még ebben a csapzott, nyúzott állapotban is feltűnt a csend, amely úgy lett egyre mélyebb, minél közelebb jutottak Hobbsszal a király lakosztályához. A szolgák a szokásos zajongás nélkül közlekedtek, suttogva beszéltek, ha egyáltalán megszólaltak. Mire Hobbs elvezette a megfelelő ajtóhoz, és megmondta a jelszót a két őrnek, Derry bizonyos volt benne, hogy a király állapota nem javult. Henrik király úgy tizennégy hónapja esett olyan mély bódulatba, amelyből nem tudták feléleszteni. 1454 nyara úgy ért véget, hogy nem ült király a londoni trónon, helyette York hercege, „a királyság régense és protektora” uralkodott. Angliában hosszú hagyománya volt a gyermekkirályok régenseinek – magának Henriknek is szüksége volt derék emberekre, akik helyettesítsék az uralkodásban, mivel csecsemőként örökölte a trónt. Őrültségre viszont még nem volt példa; azt Henrik kétségtelenül az anyjától, a romlott francia királyi vérrel örökölte.

Derry elviselte a személyi motozást. Amikor az őrök meggyőződtek róla, hogy nincs nála fegyver, legalábbis semmit nem találtak, jelentették érkezését, majd kinyitották a belső termek ajtaját.

Besietett, és meglátta a királynét, aki a férjével vacsorázott. Henrik király első pillantásra úgy festett, mint aki rendesen ül, és a leveses tányérja fölé hajol. Ám észrevette a köteleket, amelyek a székéhez erősítették, hogy ne csússzon le, miközben egy szolga, aki föltekintett a belépő kémfőnökre, kanállal etette urát. Ahogy Derry közelebb ment, látta, hogy Henriknek asztalkendőt kötöttek a nyakába, és a kendőre legalább annyi étel jutott, mint a király szájába. Ernyedt ajkáról folyt a zsíros húsleves. Amikor Derry letérdelt és fejet hajtott, meghallotta, hogy Henrik fojtottan szörcsög.

Hobbs kapitány csak a küszöbig jött. Az ajtó bezárult Derry mögött, a fiatal királyné elszörnyedve felállt a székéből.

− A fejed, Derry! Mit tettél magaddal?

− Felség, szívesebben jöttem hozzád úgy, hogy nem ellenőrzik és jelentik minden mozdulatomat és lépésemet. Kérlek, úrnőm, ez semmiség. Visszanő, legalábbis nekem ezt mondták. – Bosszúságára a királyné mintha a nevetését nyelte volna vissza.

− Mint egy tojás, Derry! Alig hagytak valami hajat!

− Igen felség, a ferences, aki borotvált, szokatlanul alapos volt. – Annyira elgyengült a szoba melegétől és az éhségtől, hogy kissé megtántorodott, amikor felemelkedett a térdepelésből. A királyné látta, milyen állapotban van, és rögtön lehervadt a mosolya.

− Humphrey! Ültesd le Brewer mestert, még mielőtt összeesik. Siess, mindjárt elájul!

Derry bambán kereste, kihez beszél Margit. Érezte, hogy megfogják a karját, és beültetik egy nagy székbe. Pislogott, igyekezett összeszedni elbogárzott gondolatait. Szégyellte a gyengeségét, ha arra gondolt, Peter testvér még mindig kint van az esőben, úton az istállóhoz, ahol elalhat.

− Pillanatokon belül magamhoz térek, felség − mondta. – Hosszú ideje vagyok úton. – Azt nem tette hozzá, hogy vadásztak rá, minden eszét és kapcsolatát igénybe kellett vennie, hogy legalább egy lépéssel megelőzze az üldözőit. Csak az előző hónapban háromszor ismerték föl és vették üldözőbe, két alkalommal azon a héten, amelynek utána csatlakozott a ferencesekhez. Tudta, hogy eljön az idő, amikor cserbenhagyja a lába, vagy nem talál biztonságos rejtekhelyet. York herceg emberei hálót szőttek köré. Szinte érezte a torkán a durva kötelet.

Feltekintett, hogy köszönetet mondjon a segítőjének, és tágra nyílt a szeme, amikor felismerte Buckingham herceget. Humphrey Stafford nagydarab, vörös arcú, óriási étvágyú férfi volt. Olyan könnyedén emelgette a kémfőnököt, mint egy gyereket. Vajon mennyit fogyhatott az úton.

A herceg közelebb hajolt hozzá, és utálattal elfintorította nagy uborkaorrát.

− Majdhogynem két lábon járó halott! – állapította meg. Derry kínosan érezte magát, amikor Buckingham még közelebb hajolt, és szimatolni kezdett. – A lélegzete édes illatú, felség, mintha rothadna. Akármit kell is mondania, én most mondatnám el vele, mielőtt holtan esik össze.

Derry felnézett a fölötte lebegő arcba.

− Túl fogom élni, nagyuram. Általában túl szoktam.

Hármuk közül egyikük sem nézett egyenesen Henrik királyra. A király némán ült az asztalnál, nem látott, nem érzékelt semmit. Derry megkockáztatott egy lopott pillantást, de rögtön megbánta. A király sápadtsága, soványsága nem volt olyan különös, a nyitott szem tökéletesen üres volt. Derry akár holttestnek hihette volna, ha nem lélegzik, mert a feje minden szuszra megrezzent.

− Forró húslevest Brewer mesternek − hallotta Margit királyné hangját. − Továbbá kenyeret, vajat, hideg, fokhagymás marhasültet, bármit, amit találsz! – Derry hálásan lehunyta a szemét, és hagyta, hogy a szoba melege kioldja csontjaiból a fájdalmat. Jó ideje nem volt egy tisztességes tűz közelében. Annyira kimerült és megkönnyebbült, hogy majdnem elaludt, mire behozták a tálakat. De az illat felébresztette, és olyan mohón kezdett falni, hogy Margit szemében felcsillant a derű. A forró leves életre keltette, mintha a jó étel egyenesen a végtagjaiba jutott volna, és meg sem állt volna a csontvelejéig. Csettintett a nyelvével, és tört egy darabot a kenyérből. Friss volt, nem is kellett belemártani a levesbe, hogy megpuhuljon.

− Azt hiszem, életben marad − jegyezte meg Buckingham az asztal másik oldalán. – Felséged helyében ügyelnék a terítőre. Úgy habzsol, hogy még a terítő is sorra kerülhet.

Derry hidegen nézett rá, de inkább leharapta volna a nyelvét, semhogy újabb ellenséget szerezzen magának. Tökéletesen elég egy herceg, aki halálra keresi, legalábbis pillanatnyilag.

Hátradőlt a székében, tudva, hogy a királyné többet néz el neki, mint a legtöbb szolgájának. Hálás volt érte. Az abroszba törölte a száját, és közben Buckinghamre mosolygott.

− Felség, köszönöm a türelmedet. Eléggé magamhoz tértem ahhoz, hogy közöljem híreimet.

− Két hónapja mentél el, Derry! Mi tartott ilyen sokáig távol a királytól?

Derry kiegyenesedett, félretolta a tányérját, éppen időben, hogy egy szolga elvihesse.

− Felség, megerősítettem azoknak a hálóját, akik jelentenek nekem. Minden királyhű nemes házánál vannak embereim és asszonyaim. Néhányan eltűntek, mert vagy lefogták őket, vagy menekülni kényszerültek. Mások nálam nagyobb hatalomtól kaptak állást, amiről azt hiszik, hogy többet fog jövedelmezni, mint amennyit én fizetek. Időbe telt, amíg elmagyaráztam, hogy a király iránti hűséget nem lehet ezüstben mérni, noha páran azért idővel kérni fogják a maguk harminc ezüstjét.

Margit királyné a húszas éveiben járó, szépséges fiatalasszony volt, hattyúnyakú, hibátlan bőrű. Derry beszéde alatt a férjére villantotta a szemét, mintha az válaszolhatna a több hónapos csend után. Derry sajnálta. Egy olyan férfi felesége, aki meg sem ismeri.

− Mi a helyzet Yorkkal, Derry? Erről beszélj.

Derry egy pillantást vetett a díszes mennyezetre, hogy eldönthesse, miként írhatná le a legjobban az ország állapotát a protektorátus alatt anélkül, hogy lehervasztaná a királyné reményeit. Az igazság azt volt, hogy York egyáltalán nem vezette rosszul az országot. Noha Derry sok vádat felhozhatott volna Richard Plantagenet ellen, a kontárság nem tartozott közéjük. A szíve mélyén elismerte, hogy a herceg sokkal ügyesebben és okosabban ellátja az államigazgatás hatalmas és bonyolult feladatát, mint amire Henrik király valaha is képes lett volna. De ezt nem közölheti a király fiatal feleségével, aki kétségbeesetten várja a jó híreket.

− Leplezetlenül pártolja a Neville családot, felség. York és Salisbury gróf országszerte harácsolja össze a birtokokat és kastélyokat. Tucatnyi perről hallottam, amelyeket azért indítottak, mert valamelyik Neville elbitorolt egy földet.

Margit összeráncolta a szemöldökét, és türelmetlenül legyintett.

− Nyugtalanságról beszélj, Derry! A kudarcairól! Arról beszélj, hogy Anglia népe nem támogatja ezt az embert!

Derry habozott egy szívverésnyi ideig, mielőtt folytatta.

− A calais-i helyőrség megtagadta a parancsait, felség. Ez tüske York körme alatt, amelyet valahogy ki kell húznia. Ők a legnagyobb királypárti haderő, és azt állítják, hogy Maine és Anjou elveszítése óta nem kaptak fizetést. A legutolsó hír, amit hallottam, az volt, hogy lefoglalták az idény gyapjútermését, és azzal fenyegetőznek, hogy eladják a saját számlájukra.

− Ez már jobb, Derry, sokkal jobb. Odaküldhetné Somerset grófot, hogy tárgyaljon velük, ha nem veszítette volna el annak a derék embernek a támogatását, amikor a férjem ellen fordult. Biztos vagyok benne, hogy hallgatnának Somersetre. Tudod, hogy York csökkentette a király tulajdon udvartartását? Az emberei idejönnek a parancsaival és pecsétjeivel, elbocsátják a hűséges szolgákat, még kegydíjat sem adnak nekik, elviszik az itteni istállóból a lovakat, és szétosztják őket gazdájuk támogatói között. Olyan vérvonalakat, amelyeket többé nem lehet összegyűjteni. És mindezt a hitvány ezüstjeivel, Derry!

− Hallottam, felség − feszengett Derry. Vajon mikor alszik York, ha ennyi mindent sikerült végrehajtania egyetlen év alatt? A calais-i helyőrség problémája csupán egy a mindössze féltucatnyi kisebb hibából, amelyet föl lehet hozni a protektorátus ellen. Az ország egész jól működött, noha néhányan helytelenítették a királyi udvarnál bevezetett megszorításokat. York könyörtelenül megcsapolta az állami pénzalapokat, majd a bevételeket bölcsen felhasználva újabb támogatókat toborzott. Derry láthatta, hogy eljön az idő, amikor az ország inkább annak örülne, ha Henrik király sose térne magához, és menne minden tovább így, ahogy van. Neki és Margitnak arra volt szüksége, hogy Yorkot valamilyen katasztrófa érje, vagy a király magához térjen, méghozzá minél előbb, amíg nem lesz túl késő. Ismét a székén bóbiskoló, üres arcú uralkodóra pillantott, és hirtelen libabőrös lett a karja. Gonosz dolog az, ha egy élő ember idáig süllyed.

− A király állapota nem javult? – kérdezte. Margit kissé kiegyenesedett ültében, és megacélozta magát a fájdalom ellen, mielőtt válaszolt.

− Két új orvos ápolja most, hogy az a bolond Allworthy elment. Elviseltem mindenféle istenes embert, akik bökdösték és piszkálták a férjemet, és imádkoztak fölötte. Ennél rosszabbakat is elszenvedett, olyan émelyítő praktikákat, amelyeket nem fogok leírni neked. Egyikük sem hozta vissza a szellemét a testébe. Buckingham nagy vigaszomra szolgál, de még ő is kétségbeesik néha, igaz, Humphrey? – A herceg diplomatikusan hümmögött, és inkább a levesét ette.

− És mi van a fiaddal, felség? – kérdezte Derry olyan gyengéden, ahogy csak tudta. – Amikor megmutattad Henriknek, egyáltalán nem reagált rá?

Margit szája elkeskenyedett.

− Éppen úgy beszélsz, mint az a tolakodó Wheathamstead apát! Henrik felnézett, amikor megmutattam neki a babát. Egy pillanatra felvonta a szemöldökét, és biztos voltam benne, hogy megérti, amit mondanak neki. – Szemében könnyek ragyogtak, így Derry nem mert ellentmondani.

Megköszörülte a torkát. Már kezdte bánni, hogy idejött.

− A lordok tanácsa összeül a jövő hónapban, felség, hogy trónörökössé és walesi herceggé nyilvánítsa Edward fiadat. Ha York ebbe is beleavatkozik, azzal elárulja uralkodói becsvágyát. Noha ez kegyetlen csapás, szinte reménykedem benne, hogy mások talán felismerik a protektorátus igazi arcát és York szándékait. Attól kezdve nem tagadhatják le az igazságot azok az urak sem, akik még mindig nem hajlandók szembenézni vele.

Margit leplezetlen aggodalommal tekintett a férjére.

− Ezt nem remélhetem, Derry. A fiam az örökös. A kis Edward kedvéért elszenvedtem azt a megaláztatást, hogy York és Salisbury ott volt a szülésnél, az ágyam körül sündörögtek, a takaró alá lestek, hogy biztosak legyenek benne, tényleg a saját fiam! Lord Somerset akkor csaknem ölre ment velük a becsületem védelmében. Néha azt kívánom, bárcsak kardot rántott volna, hogy ott és akkor leszúrja a Plantagenetet a pimaszsága és a sértései miatt. Nem, Brewer mester. Nem! Még csak gondolnom sem szabad arra, hogy azok a gyávák megtagadják azt, ami a fiamnak születése jogán jár.

Derry belepirult abba, amit a királynénak el kellett szenvednie, habár nem először hallotta a történetet. Valahol kénytelen volt megcsodálni York körmönfont elméjét, amely még azt a lehetőséget is számba vette, hogy hátha színlelés volt a terhesség, és egy másik gyermeket csempésztek be. Legalább efelől nyugodt lehetett, noha még mindig pletykáltak az apaságról. Pusmogták például Somerset nevét, amit természetesen eljuttattak Derry fülébe. Miután ismerte Somerset kényes becsületét, Derry kételkedett benne, hogy ez több lenne ocsmány hazugságnál, még ha okosan fundálták is ki.

Miközben ott ült és töprengett, arra ocsúdott, hogy majdnem úgy bóbiskol, mint a király. A kimerültség ismét erőt vett rajta. Hálás volt Margitnak, aki, mikor látta, mennyire fáradt, elbocsátotta, hogy pihenjen. Távozáskor letérdelt az királyné elé, meghajolt Buckingham herceg előtt, még egy pillantást vetett a környezetéből mit sem látó-halló, réveteg királyra, azután botladozva követte a szolgát egy doh- és porszagú szobába. Le se vette nyirkos ruháját, csak az ágyra vetette magát és elaludt.

3.

A vendégsereg jó hangulatban ébredt. A macskajajosok türelmesen beálltak a sorba és várták a gombócos marhahúslevest, hogy a zsíros, laktató étel felszívja az erős sört, és megnyugtassa háborgó gyomrukat. Mivel történetesen nem volt sem szerda, sem péntek vagy szombat, semmi sem akadályozta a húsfogyasztást, habár ilyen korán reggel kevesen szokták megtömni a hasukat. De hát egy lagziban ki lehet rúgni a hámból, ilyenkor a vendégekről és a szolgahadról egyaránt elmondható, hogy addig esznek, amíg a fülükön jön ki a vége.

Richard, Salisbury grófja, a Neville család feje fényes kedvvel locsolt meg egy bokrot, elégedetten figyelve a gomolygó párát. A lakodalom megfelelően zajlott le, a fia, John, igazán nyalka volt, és méltóságteljesen viselkedett. Salisbury elmosolyodott, elfedte magát, megkötötte a gatyamadzagját, és közben akkorát ásított, hogy az állkapcája belereccsent. Bizonyosan többet ivott, mint amennyi jót tesz egy korabeli férfinak, ezért még a hajnali hűvösségben is verejtékezett, de ha egy apa nem ünnepelheti meg a fia menyegzőjét, akkor igazán baj van a világgal. Az is öröm, hogy Maud ritka szépség, széles csípőjű és erős, a jobb orcáján pici, kerek likacsok mutatják, hogy túlélte a ragályt, nem hoz himlőt a családba. Salisbury grófnak fölöttébb nagy mulatságára szolgált, amikor felverték a menyegzői sátrat a mohán: lármázott, utasításokat kiabált, miközben az ifjú pár bíborvörösre pirult, és a sátor rázkódott a szerelmetes küzdelemtől meg az új asszony ideges vihogásától. Végül a felesége, Alice vonszolta el onnan, elhessegetve a többi férfit is, hogy legyen már egy kis nyugalma az ifjú párnak.

Utána a Neville család hűbéresei vedelni kezdtek, sorra ürítették ki a sörös tömlőket és nyakalták a fehér jerezi likőrbort, amelyeket szekereken hoztak végig az országon. Másnap reggel csak néhányan voltak ébren, hogy éljenezzenek, amikor az ifjú John kiakasztott egy szűzi vértől pecsétes lepedőt. Maga a fiatalember valamivel később került elő: kevélyen járkált a vendégseregben, és mindenkit hátba vágott, aki mellett elment. Bár az anyja kissé elrontotta az örömét, amikor megállította, és ott, mindenki szeme láttára törölt le néhány foltot az arcáról.

Jó nap volt, az idő is szép maradt. Kisebb csapat tölthette volna az éjszakát egy út menti fogadóban, ám Salisbury több mint kétszáz katonát és íjászt hozott magával északra. Az előző évben túl sok embert öltek meg országszerte ahhoz, hogy bárhova is elengedhette volna a feleségét és a gyermekeit a legjobb testőrei nélkül.

Az inasa előhozott egy deszkazsámolyt, letett a fűbe egy borotválkozóasztalt, amelyre fehér vászonkendő, borotva, olajos üveg és egy tál gőzölgően forró víz került. Salisbury lustán dörgölte az állán a borostát, és a szemöldökét ráncolta, miközben végiggondolta a rá váró tennivalókat. Jó volt pár napra kiszakadni a munkából, ami a birtokaival és címeivel járt, mely címek között nem a legcsekélyebb a protektor lordkancellárjáé. Rövid időre lehetett csak büszke apa, aki most vezeti el otthonuk biztonságába az ifjú párt. Biztos, hogy ebben az évben nem lesz más szabadsága ezen az utazáson kívül. Sheriff Hutton az egyik kedvenc háza volt, ahol ő és a felesége töltötték a mézesheteik egy részét. Alice is örülni fog, hogy viszontláthatja az öreg kastélyt, noha nem sokáig maradhatnak. A fia és Maud még egy hétig élvezhetik Sheriff Huttont, miközben megszervezik a birtokok igazgatását, amelyek a lány hozományaként kerültek a Neville családhoz.

E szívderítő fejleménytől elégedetten foglalt helyet a zsámolyon. Szolgája kendőt borított a vállára, meleg olajat kent az arcára és megfente a borotvát. Fent a skót határon, amelyet csak úgy tudott elképzelni, hogy kopog a fagytól, vagy fuldokol az esőben, vén komája, Percy gróf, most biztosan tajtékzik dühében. Ez a gondolat tovább szépítette a máris tökéletes nyári reggelt.

Az inasa fölemelte a borotvát, Salisbury fölemelte a kezét.

− Tegyük a dolgot érdekessé, jó, Rankin? Ahányszor megvágsz, annyi korbácsütést kapsz, ha viszont sikerül hiba nélkül megborotválnod, fél noble üti a markodat. Hogy tetszik, te feketelelkű játékos?

− Fölöttébb tetszik, nagyuram − felelte Rankin. Régi játék volt ez kettejük között. Rankin valóban kapott korbácsot fél tucatszor az évek során, viszont elég pénzt nyert ahhoz, hogy tisztes hozományt adhasson három lányának, amit biztosan tudott a gróf is. Biztos kézzel húzta le a borostát Salisbury nyakáról. A szolga és az úr körül a Neville család vigyorgó fegyveresei oldalba könyökölték egymást, és halk fogadásokat kötöttek, miközben fölszedték a tábort, és készülődtek a menetelésre észak felé.

Alice, Salisbury grófné mezítláb lépett ki a sátorból a ruganyos gyepre, és mélyen beszívta a reggeli levegőt. Látta, hogy Rankin éppen borotválja a férjét, és úgy döntött, hogy nem köszön rá. Az inasnak sokkal fontosabb a nyeresége a szokott fizetségénél. Egy hosszú percig csak állt és szeretettel figyelte a férjét. De jó, hogy ennyi idős korára és ilyen erős és egészséges! Holott pár hónap múlva tölti be az ötvenötöt. Alice már most azon törte a fejét, hogy milyen ajándékot rendeljen neki.

Rohanó lábak dobogtak, néhány bámészkodó elfordult a jelenettől. Rankin, akit egyedül a feladat és a pénz érdekelt, sima mozdulatokkal olajozott és beretvált tovább. Salisbury lassan, óvatosan felnézett, és meglátott egy suhancot, a nászmenet egyik kísérőjét. Úgy rémlik, a kölyök igen összebarátkozott a borostömlővel az éjszaka, mielőtt a férfiak nagy mulatságára ki nem hányta az egészet.

− Nagyuram! – kiáltotta futás közben, azután megtorpant. Majd kiesett a szeme a látványtól, hogy a grófot a sík mezőn borotválják.

− Mi az? – kérdezte nyugodtan Salisbury, és Rankin keze alá tolta az állát, hogy az inas kényelmesen borotválhassa.

− Emberek jönnek, nagyuram! Katonák és íjászok, futva!

Salisbury felkapta a fejét, azután káromkodott, mert a kés megvágta az arcát. Felpattant, lerántotta a nyakából a vásznat, letörölte az arcáról az olajat és a vért.

− Lóra! – bömbölte meghökkent embereinek, akik azon nyomban rohantak a lovaikhoz és a fegyvereikért. – A lovamat! Rankin, te ügyetlen tökfej, megvágtál. Lovat! Alice! A mindenit, fölvennéd a cipődet?

Az álmos csendélet felrobbant. Emberek futkostak meg-megbotolva, a kapitányaik után ordítozva. Mire Salisbury nyeregbe szállt, a lovasok felsorakoztak uruk és a közeledő idegenek közé, bárkik legyenek is azok. A legélesebb szemű katonák többször is elordították magukat: – Íjászok! A lovasok fölemelték a pajzsukat, a Neville-ház íjászai előrefutottak, menet közben húrozva föl fegyvereiket.

− Nagyuram, a páncélja! – mondta Rankin. Egy nyaláb vasat hozott, egyik karját átdugta a félig nyitott, kerek nyakvédőn. A kengyel mellett futott, miközben a gróf előreszöktette a lovát. Az inasok, akiknek harchoz kellett volna öltöztetniük az urat, nem voltak sehol. Rankin felnyújtott egy hosszú kardot, azután megbotlott, és kis híján eltűnt a paták alatt.

− Erre nincs idő, Rankin. A nyakvédőt add ide, azt fölveszem. És hoznál nekem egy pajzsot? Ott lóg egy azon a fán, látod? – Nyújtotta a kezét, röptében elkapta a nyakvédőt, amelyet Rankin odadobott, és a torkára pattintotta. Előtte százötven talpas és hatvan íjász várakozott türelmesen. Salisbury hátranézett, hogy talált-e lovakat a felesége és a fia. Az új asszony is ott volt, olyan erősen összekulcsolta a kezét, hogy az ujjpercei kifehéredtek. A gróf elkomorodott a sebezhető kis csoport láttán, és visszafordult. Fia felpillantott a közeledő lódobogásra.

− Mi az, uram? Ki közeledik?

− Még nem tudom − felelte Salisbury. – Majd életben hagyok párat, hogy kikérdezzem őket. A te dolgod az, hogy az anyádat és Maudot biztonságba helyezd. Ezzel itt nem kell foglalkoznod, John, ma nem. – Azt nem mondta ki, hogy ha az ifjú párt megölik, az értékes móring visszaszállhat Lord Cromwellre, vagy ismét Percy kezére jut, hiszen pontosan ilyen perek adnak munkát a királyi bíróságoknak hónapok, sőt évek óta. Ilyeneket persze nem mondunk egy friss asszony előtt, habár Salisbury örömére Maud olyan ügyesen pattant nyeregbe, mint bármelyik jó vérű tanyasi leányzó. Hosszú szoknyája térdig felgyűrődött, és mivel Alice is ott volt, Salisbury tapintatosan elfordította a tekintetét. John elvörösödött, és leszállt, hogy lehúzogassa a rokolyát.

− Hagyd már, John. Korábban is láttam már a lányok lábát. Alice! Ebben a dologban hallgass a fiadra. Azt akarom, hogy biztonságban legyetek. Maradjatok távol mindenféle küzdelemtől, hacsak nem veszítünk. Ebben az esetben meneküljetek délre, vissza Tattershallba.

− Sheriff Hutton közelebb van, és a miénk − válaszolta az asszony, nem szaporítva a szót, mert látta, hogy a férje minél előbb vissza akar lovagolni az embereihez.

− Nem tudjuk, mi van előttünk, Alice, csak azt tudjuk, mi van mögöttünk. Kövesd Johnt. A dél tiszta, és Cromwellnél biztonságban lesztek, amíg valamelyik rokon vissza nem jön bosszút állni. Amennyiben elesnék. Ezek a legjobb embereim, Alice. Az utolsó rézkongómat is rájuk tenném.

− Azt akarod, hogy most induljunk? – kérdezte a felesége, és Salisbury nagyon szerette abban a pillanatban azért a komoly nézéséért, meg a rettenthetetlen bátorságáért. Észrevette, hogy Maud figyeli az anyósát. Ma legalább egy kicsit megtanul abból, mit jelent Neville-nek lenni.