Borítószöveg

Az egyedülálló anya, Asa és fia mindig is közel álltak egymáshoz, kapcsolatuk azonban hirtelen megváltozik a fiú új barátnőjének megjelenésével. Amikor a fiatal párnak sürgősen szállásra van szüksége, Asa megkéri őket, hogy költözzenek hozzá. Ezzel azonban akaratlanul is olyan információk birtokába jut, ami a család széthullásával fenyeget...

Az anyós a Magyarországon A válással berobbanó Moa Herngren nagysikerű családidráma- trilógiájának második darabja.

„Minden karakterem emberi, közel sem tökéletes személyiség. Talán pont ez a legfontosabb üzenetem az olvasóknak, hogy mindig igyekezzenek megismerni minden fél motivációját, érzéseit, nézőpontját, mielőtt ítélkeznek.”

(részlet Moa Herngren Nők Lapja-interjújából)

Fordította Pap Vera-Ágnes

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Moa Herngren: Svärmodern

Norstedts, Stockholm, 2020

Copyright © Moa Herngren 2020

Published by agreement with Salomonsson Agency

Magyar kiadás © Helikon Kiadó, Budapest, 2025

Hungarian translation © Pap Vera-Ágnes, 2025

Szerzőfotó © Anna-Lena Ahlström

Minden jog fenntartva

Felelős kiadó M. Nagy Miklós

A Helikon Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Felelős szerkesztő Zelei Dávid

A szöveget gondozta Balázs Piroska

Műszaki szerkesztő Rochlitz Vera

Borítótervező Féder Márta

ISBN 978-963-620-880-6

www.helikon.hu

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Anyám nemrégiben halt meg, én mégis inkább a fiamat gyászolom. Aki nem halott, sőt, nagyon is él. Egy városban lakunk, szinte egy városrészben. Gröndal és Midsommarkransen gyalogosan, jó tempóban alig félórányira van egymástól, ha az ember, ahogy én is, szeret sétálni. Mostanság azonban inkább autóval jártam arra. Nincs már annyi energiám, mint azelőtt. Főleg, hogy időben akarok odaérni. Ha szerencsém van, Andreas akkor indul oviba Bogyóval, és látom őket, amint kilépnek a fehér kapun. Habár ők nem szeretik, ha Bogyónak becézem az unokámat. A rendes neve Sam, ahogy a fiam oly sokszor emlékeztetett rá. Persze ez még azelőtt volt, hogy megszakította velem a kapcsolatot. Azelőtt, hogy minden véget ért.

Miután elindultak, általában átautózom a Vattenledningsvägenre: ez is a környéken van, alig néhány saroknyira, és ott várok, amíg kinyitják a boltot. Ma egyből odamegyek.

A levegőben látszik a lélegzetem: kicsit átmozgatom elgémberedett lábujjaimat, hátha felmelegszik a lábam. Andreas nem vehet észre, az csak rontana a helyzeten. Mint amikor meglátogattam a virágboltban, és ezzel jól feldühítettem, pedig épp csak be akartam köszönni.

– Volt egy egyezségünk – mondta, és ezt úgy értette, hogy megígértem, békén hagyom. Csakhogy egy egyezség két fél közös döntését jelenti. Ebben az esetben pedig Andreas egyedül döntötte el, hogy többé nem láthatom sem őt, sem Samet, nekem pedig nehezemre esik ezt elfogadni.

Türelmesen várok a napi adagomra az autóban ülve, néhány kapuval odébb, nehogy észrevegyenek. Mint egy éhező, aki úgy próbál életben maradni, hogy felszedegeti a morzsákat, melyektől azonban sosem lakhat jól. Felemelem a termoszbögrét az anyósülésről, hogy felmelegítsem magam egy kis kávéval, amíg várakozom, de már kihűlt. Vennem kellene egy jobb bögrét.

Egyszer csak megjelenik Andreas a járdán, és leengedi a napellenzőt. Mintha kissé leégett volna. Talán elutaztak valahova húsvétkor, mert nem láttam őket. A lakásukban nem volt mozgás, a boltban pedig helyettesítette őket valaki. Hogy hol voltak, azt persze nem tudom. Az Instagramon már régen letiltottak. Amíg anyám élt, az ő fiókján keresztül értesültem a dolgaikról, onnan letöltöttem a képeket, és elküldtem magamnak. De amióta anya meghalt, ez a kapu is bezárult.

Andreas lesöpri a járdát, és kitesz a kirakat elé egy virágládát tele vörös hangával és borostyánnal. Aztán kipakol még néhány ládát. Gyorsan, céltudatosan dolgozik, én pedig nézem a mozdulatait. Lágyan mozog, mintha táncolna. Aztán kilép Josefin, karján Sammel. Miért nincs Bogyó oviban? Talán beteg? Az arca rózsáspiros, és nyűgösnek látszik. Miért nem maradt vele otthon valamelyikük? A kisfiúnak ágyban volna a helye, nem kellene magukkal hurcolniuk a munkába. Vagy talán olyan sok dolguk van, hogy muszáj volt bejönniük?

Bárcsak kinyithatnám az autó ajtaját, kiszállhatnék, és odakiálthatnék, hogy majd én vigyázok rá. Bízzátok csak rám! Nem gond. A világ minden ideje az enyém. Éjszakára is nálam maradhat. Jól elleszünk. Nem kell aggódnotok, így legalább jut egy kis idő magatokra is, és kicsit kettesben lehettek.

Szeretnék valami ilyesmit mondani, ahogy a nagymamák szokták. De nem lehet. Nekem nem. Úgyhogy nem mondok semmit. Csak ülök a kormány mögött, számon a láthatatlan szájkosárral, és figyelem őket. Josefin bemegy Sammel a boltba. Andreas a járdán állva még egyszer végigtekint a kiállított növényeken, megbizonyosodik arról, hogy nem felejtett el semmit. Amilyen alapos, még egyszer megigazítja a virágtartókat, mielőtt bemenne. A műsornak mára vége. Észreveszem, hogy könnyes az arcom, már megint sírok. Azt sem tudom, miért. Anya, vagy Andreas és Sam miatt?

Megáll mellettem egy autó, miközben egy másik lekanyarodik a járdáról az útra. A volán mögött ülő nő rám pillant, majd zavartan elkapja a tekintetét, és elhajt. Lerí rólam a szégyen? Ennyire nyomorult állapotban volnék? Az ilyen emberek szoktak betelefonálni a rádió pszichológiai műsorába, hogy tanácsot kérjenek és vigaszért esedezzenek. Segítsen, a fiam megszakította velem a kapcsolatot, nem láthatom az unokámat.

Legszívesebben rátaposnék a gázpedálra, hogy utolérjem azt a nőt az autójában, és elmondjam, mi történt. Hogy elmagyarázzam, hogy jutottunk ide. Nem az én hibám volt! Vagy mégis? Mi van, ha mégis az én hibám volt? Kavarog a gyomrom. Ma sem leszek képes dolgozni.

I. RÉSZ
ÅSA

Különös érzés volt izgatottan várni a saját anyám temetését. Ha Andreas és Josefin tudták volna, mit gondolok, ez csak újfent megerősíti őket abbéli meggyőződésükben, hogy én szörnyű teremtés vagyok.

Pedig én nem akartam eltemetni anyámat. Nem akartam, hogy meghaljon. A gyászom közepette mégis némi örömöt jelentett, hogy láthatom Andreast és Samet. Hogy anya ismét összehoz minket. Anya az utolsó pillanatig próbálta tartani bennem a lelket, habár nem fogta fel teljesen, hogy milyen rettentően rossz a helyzet. Mégis, semmit sem akartam jobban, mint hogy beigazolódjanak a közhelyei, az afféle kijelentései, hogy „végül minden rendbe jön, és amíg nem jön rendbe minden, addig a történetnek nincs vége”. Ámde a történetnek számára vége volt, és semmi sem jött rendbe.

A templomteret betöltötte a virágok nehéz illata. Anya a Seglora-templomot szerette volna, de ott nem volt szabad időpont, így a második esélyes, a kis Djurgårdskyrkan mellett döntöttem. Valószínűleg neki is tetszett volna, még ha ez nem is szerepelt olyan előkelő helyen nála, mint a Seglora. A koporsót, a kívánságának megfelelően, Josef Frank-féle kelme borította, körülötte pedig ott sorakoztak a barátok és a család koszorúi.

Nyugodj békében

Fájdalommal búcsúzunk

Drága Maggie, nem felejtünk

Szeretett nagymamánknak örök emlékül

Emléked megőrizzük

Képtelen voltam felfogni, hogy valóban az én halott anyám fekszik ott, hogy a koszorúfeliratok neki szólnak. Éppolyan képtelenség volt, mint egy selyemszalagon néhány szóban összefoglalni mindazt, amit az iránt az ember iránt éreztem, aki világra hozott és egész életemet végigkísérte. A kettőnk kapcsolata nem volt mindig felhőtlen: amióta az eszemet tudom, anyában mindig is volt némi távolságtartás, mert szerinte „jobban járunk, ha féken tartjuk az érzelmeinket”. Egész életünkben kerültük az érzelmi megnyilvánulásokat, apával mindig is közelebb álltunk egymáshoz. Ahogy anya és Andreas is közelebb álltak egymáshoz. Mintha az anya-gyerek szeretet átugrott volna egy generációt. De én szerettem őt.

Andreas kint állt az oltár előtt, és kis fehér rózsacsokrokat erősített az elülső sor fenyőfa székeire. Lépteim hallatán felnézett, tekintete pedig megkeményedett, amikor meglátta, hogy én vagyok az. Szigorúan összeszorított szájjal tovább kötözgette a csokrokat. Ismét belém hasított a félelem, de erőt vettem magamon, odamentem hozzá, noha tudtam, hogy fájni fog.

– Milyen szép csokrok – mondtam, megpróbálva beszélgetést kezdeményezni.

Andreas egy kis késsel, határozott mozdulatokkal lemetszette a rózsatövekről a leveleket.

– Jossan készítette őket.

– Szépek. Nagyon tetszett volna a nagyinak.

Andreas bólintott, és folytatta a munkát.

– Andreas… én… – próbálkoztam, de elakadtam. Andreas megdermedt, szigorú tekintete pedig szinte belém fúródott. Éppen bocsánatot akartam kérni, amikor az ajtóban felcsendült egy gyerekhang.

– Apa!

Sam futva elindult felénk, én pedig leguggoltam, hogy megöleljem. A következő pillanatban rám se nézve elrohant mellettem, és Andreas nyakába ugrott.

– Szia, kicsim. Odamegyünk anyához? – kérdezte tőle Andreas, és a hangja egyből barátságos és szeretetteljes lett.

Kézen fogta Samet, és elindultak Josefin felé, aki közvetlenül Sam után lépett be. Nagy erőfeszítésembe tellett mosolyogni. Hamarosan elkezdődik. Akkor majd sírhatok.

Stina és Björn is eljöttek. Mindketten megöleltek, azt mondták, hogy sokat gondoltak rám, és csak szóljak, ha bármiben tudnak segíteni.

Jólestek az együttérző, vigasztaló szavak. Hogy törődnek velem. De aztán észrevettem Stina tekintetét. És Björn feszült állkapcsát. Rájöttem, hogy kényelmetlen nekik velem beszélni. Nem miattam jöttek el. Semmi nem miattam történik. Hát persze hogy nem. Naiv voltam, hogy egyáltalán reménykedtem.

A kis fehér fatemplom harangtornyában megkondult a harang, és megkezdődött Maggie Berg életének utolsó felvonása. Anya egy női lelkészt választott, akinek, mint fogalmazott, „jó neve van”, és aki az összes barátnőjét is búcsúztatta. A lelkésznő meglepően kedvesnek és hozzáértőnek bizonyult. Azt hittem, hogy anyám köreiben jobban szeretik a fennköltebb, flancosabb szertartásokat, de ez a lelkésznő olyan békés melegséget árasztott, ami abban a pillanatban megnyugvást jelentett. Aztán átadta a szót Andreasnak. Ő mondja el a beszédet, amire én képtelen voltam.

Josefin megszorította Andreas kezét, aki felállt, és elindult a koporsó felé. Nagyokat nyelt, szemmel láthatóan próbálta visszafojtani a könnyeit, a szeme alatt egy ideg rángani kezdett. Halálos csend telepedett a padsorokra, amikor megköszörülte a torkát, és kibontotta a kis papírt, amin a szövege állt.

A hangja monoton volt, gépies, akár egy roboté. Kénytelen volt félretenni az érzelmeit, hogy ezt végig tudja csinálni.

„Arra tanítottál, hogy minden, ami növekszik, gondoskodást igényel. A virágok és az emberi lények, kicsik és nagyok egyaránt. És én mindvégig megkaptam tőled ezt a gondoskodást, a gyerekkoromtól egészen az utolsó pillanatokig. Mindig biztonságban éreztem magam veled. Köszönöm, nagyi. Szeretlek, és ígérem, hogy tovább őrzöm a virágaidat, ezentúl én gondoskodom róluk.”

A hangja elhalt. Mindenhonnan sírás, szipogás hallatszott, kis zörejek, matatás hangja, ahogy az egybegyűltek a zsebkendőket keresték. Próbáltam elkapni Andreas tekintetét, de ő mereven bámulta a padsorok közötti zöld futószőnyeget, miközben visszament a helyére. Megszólalt az orgona, és visszarepített apa temetésére. Felcsendült a búcsúztató zsoltár, a Dicsőséges e föld.

Dicső korok jönnek,

majd tovatűnnek,

nemzedékek lánca összefonódik.

Andreas akkor csak tizenöt éves volt, a Gustav Adolf-templomban ültünk és egymás kezét fogtuk. Elfelejtettem zsebkendőt vinni, így a kendőmmel törölgettük a könnyeinket. Aztán lehajtottuk a fejünket és együtt énekeltünk.

A végső búcsú. Ezúttal egyedül álltam a koporsó mellett. Andreas, Sammel a karján és Josefinnel az oldalán ott állt velem szemben. Most Josefin vigasztaló kezébe kapaszkodott, nem az enyémbe. Furcsa volt látni, még ha így is volt természetes. Egy szükségszerű hatalomváltás, ami már régen elkezdődött, de még mindig könyörtelenül fájt. Lassan, de biztosan kiszorultam az életükből.

Anya a Galärvarv-temetőben nyugszik. Oda tulajdonképpen lehetetlen bejutni, az emberek egy életen át állnak sorban egy-egy helyért, sikertelenül. De ő valahogy megúszta a sorban állást. Anya mindenkivel képes volt szót érteni, bárkit elbűvölt. Én a temetői emlékligetet javasoltam neki, ahol névtelenül nyugodhatnak majd a hamvai, ő azonban elhessegette az ötletet. Nem akarta, hogy idegenekkel zsúfolják össze, „az embernek legyen egy saját kis fülkéje”, mondta, pedig szerette a társaságot. Az egész a státuszról szólt, persze. Így most ott nyugodott a hőn áhított sírban a Galärvarv-temetőben, magas rangú tengerésztisztek és östermalmi meg djurgårdeni hírességek között. Egy általam választott egyszerű sírkő alatt. Furcsa módon ezt a döntést rám bízta. Talán a koporsó és a temetési zene megválasztása kielégítette a kontrolligényét.

Átsétáltam a vörös téglaárkád alatt. A temetőfal túloldalán ott van az a sárga ház, ahova oviba jártam a hatvanas években, habár időközben átalakították, valami más lett belőle. Soha nem szerettem az ovit, a sok gyereket, mindig hazavágytam anyához. Talán mert egykeként nem voltam társasághoz szokva. Valószínűleg ezért is éreztem magam olyan biztonságban Andreasszal, amikor én magam is anya lettem. Miután Janne eltűnt, ketten maradtunk. Csak mi ketten, és aztán Heidi, jóval később.

És ez így volt mindaddig, amíg meg nem jelent Josefin, és meg nem született Sam. Aztán minden megváltozott.

Anya sírja valahol középtájon van a temetőben.

Margareta „Maggie” Berg

Emléked örökre megőrizzük

A felirat alatti rózsát Andreas rajzolta. Néha úgy gondolom, lehetett volna illusztrátor vagy akár építész is, nem csak egyszerű virágboltos. A tehetségével sokkal többre vihette volna. De bizonyára mindenki ezt gondolja a saját gyerekéről. Hogy lángelme, és hogy sokkal többre vihette volna, ha akarja.

Hoztam a sírra egy kis cserepes rózsát, azt reméltem, hogy ez majd tovább tart, mint a múltkori levendula, az egyből elszáradt. Szívem szerint Andreastól vettem volna virágot, de azt persze nem lehetett. Úgyhogy útközben beugrottam a Bruun Virágoshoz a Karlavägenen. Nem volt olcsó mulatság, de tudtam, hogy anyám értékelné, ha a barátai látnák, hogy a sírját drága virág díszíti, amikor meglátogatják. Anyának számított az ilyesmi. Életében és holtában egyaránt.

Szinte megkönnyebbülés volt eljönni a temetőbe. Itt az ember nyugodtan kisírhatja magát. Gyászolhat. Ilyen értelemben anya halála épp jókor jött. Nem sokkal azután halt meg, hogy Andreas és Josefin megszakították velem a kapcsolatot. Persze nem úgy értem, hogy bármikor is jókor jött volna a halála. Tulajdonképpen rosszabbkor nem is történhetett volna: most nagyobb szükségem lett volna rá, mint valaha. De legalább nem kellett magyarázkodnom az ügyfeleim előtt, hogy miért vagyok ennyire letört. Természetes volt és érthető. Senki sem firtatta, miért veszek ki betegszabadságot, vagy miért mondom le az előadásaimat. Egyszerűen csak tudomásul vették, kedvesen és megértően. Mit gondolnának rólam, ha ismernék az igazi okaimat? Elítélnének? Rossz embernek tartanának? Vagy úgy vélnék, hogy nem gyászolom megfelelőképpen az anyámat?

Sok különös dolgot sirattam el az utóbbi időben. Például azt, hogy anya itt nyugszik, és nem apa mellett a Skogskyrkogårdenben. A Galärvarvet fontosabb volt neki, mint a férje oldalán nyugodni az öröklétben. Vajon Andreas szeretné-e, ha mellém temetnék? Valószínűleg nem. Nem mintha hinnék a halál utáni életben, de ez mégis ijesztő felismerés.

De miért gondolkoztam efféle ügyeken? Az agyam egyre csak kerülgette a valódi problémákat, és közben mindenféle más ötlött eszembe. Ha anya még élne, talán ő tudna segíteni. Másfelől viszont neki volt valamiféle naiv elképzelése arról, hogy végül minden rendbe jön, anélkül, hogy bármiféle konkrét megoldással állt volna elő. Gyanítottam, hogy a lelke mélyén azt gondolta, mindez az én hibám. Ő szinte mindig Andreas pártjára állt: gyakran összefogtak a hátam mögött. Emiatt volt is bennem némi keserűség. Elvégre én voltam a lánya, még ha hálás is voltam azért, hogy a gyerekemet elhalmozta szeretettel. De könnyű népszerűnek lenni, ha nem neked kell megszabni a határokat.

Ezt Andreasnak is próbáltam elmagyarázni. Hogy a nagyi azért anyaként nem ugyanolyan volt. Bárki lehet kedves és aranyos nagymama, amikor nem ő az, akire a felelősség hárul.

Leguggoltam anya sírja mellé, és sután megsimogattam a sírkövet. Anyukám. Az ember igyekszik minden tőle telhetőt megtenni itt, a földön, néha azonban mégis balul sülnek el a dolgok. Én azonban soha nem fordítottam hátat neki. Soha nem kértem arra, hogy tűnjön el az életemből. Bármit tett is. Bármennyire haragudtam is rá. Részese lehetett a mi életünknek, mi pedig Andreasszal részesei voltunk az ő életének. A kapcsolatunk néha pengeélen táncolt, de nem volt feltételekhez kötve.

Egy kicsit odébb a fűben egy varjú topogott élelmet keresve, és merev tekintettel rám bámult. Fél lábára sántított, és mintha kezdett volna derengeni neki, hogy hamarosan maga is ragadozók prédájává válik. Egy igazi vészmadár, intő jeleként mindannak, ami történt, és ami ezután csak még rosszabb lesz.

Az Utkiksbacken-domb tetejéről kőlépcső vezet le a vízparti sziklákig. Százhatvanegy lépcsőfok. Minden reggel itt siettem le, amikor úszni mentem. Még télen is, habár akkor csak gyorsan átdörzsöltem a testemet a stégen, még gyorsabban merültem egyet, és már másztam is ki a létrán. Amikor már kicsit melegebb volt az idő, beúsztam a hajóforgalmat jelző piros bójákig. Ott felfeküdtem a vízre, lebegtem, akár egy emberi tutaj, és hallgattam a Mälaren-tó csobogását, amin átszűrődött az autópálya, az Essingeleden moraja. Mint két különböző korból származó hangszer, amelyek mégis összehangolódtak. Nyaranta pedig mellúszásban követtem a part vonalát az Ekensberg felé tartó sétány mentén.

Azt mondtam magamnak, hogy az úszás tart formában, bár ez feltehetően inkább a géneknek köszönhető. Anya hatvanévesnek nézett ki, amikor már hetven elmúlt, amit nem is mulasztott el megemlíteni, valahányszor csak alkalma nyílt rá. Végül azonban mégis utolérte az öregedés, és jönni kezdtek a bajok, génektől és testmozgástól függetlenül. Nálam ez rögtön ötven után kezdődött, a menopauza meghozta a változást. A nadrág egy kicsit szűkebb lett. Az áll alatti redők, amik azelőtt épp csak sejthetők voltak, markáns ráncokká váltak. A megereszkedett bőrt már nem volt olyan könnyű elrejteni. Egyre drágább bőrápoló termékeket vásároltam, amelyek egyre hatástalanabbnak bizonyultak.

Anyámat ez kiskoromtól fogva foglalkoztatta. Képtelen volt elviselni az öregedés gondolatát, és többször is kijelentette, hogy öngyilkos lesz, még mielőtt betöltené az ötvenet. Apa tiltakozott, úgy vélte, nem helyénvaló ilyesmit mondani a saját gyerekünk előtt, de anya nem hallgatott rá, azzal hessegette el, hogy az még úgyis sokára lesz. Én azonban sokáig rettegtem attól, hogy egyszer majd ott találom holtan, egészen addig, amíg elég idős nem lettem ahhoz, hogy rájöjjek, az öngyilkossággal való fenyegetőzés mindössze hiú fecsegés, és nem jelent valós veszélyt. Ahogy teltek az évek, egyre jobban kitolódott az a határvonal, amikor már nem érdemes tovább élni. Mindaddig, amíg valóban elkezdett öregedni, és a rák döntött helyette. Egy rosszindulatú daganat, ami lassan, észrevétlenül nőtt benne, míg végül elkezdett fénysebességgel terjedni, és mindent megmérgezett.

Hihetetlenül rémisztő a felismerés, hogy az ember úgy jön-megy a világban, hogy a testében ott ketyeg egy bomba, amiről még csak nem is tud, akár egy alvó terroristasejt, ami aztán egyszer csak parancsot kap a támadásra, és felrobbant. És ez nem csak a rákra vonatkozik, hanem emberekre és eseményekre is. Olyan döntésekre és választásokra, amelyek az adott pillanatban jelentéktelen kis semmiségnek tűnnek, de később súlyos következményekkel járnak.

Mint amikor Stina, Janne és később Josefin belépett az életembe. Persze akkor még nem tudtam, hogy a velük való találkozás hova vezet majd. Még jóval később is nehéz volt megérteni, hogy mi volt a kezdet és mi volt a vég, mert nem valami nagy és egyszeri esemény volt az, ami felrobbantotta az utolsó bombát. Inkább olyan volt, mint egy kusza gombolyag ezernyi lógó szállal.

Eleinte megpróbáltam beszélni arról, ami Andreasszal történt, hogy vigaszra leljek. Hamarosan azonban rájöttem, hogy csak belebonyolódom a hazugságokba, mert a teljes igazságot nem mondhattam el. Féltem, mit gondolnak majd rólam, féltem, hogy elítélnek. Mint azon az első nyáron anyám halála után, amikor Ingela, aki az évek során számos munkát szervezett le nekem, és többé-kevésbé a barátomnak nevezhettem, megkérdezte, hogy vajon a szokásokhoz híven most is a családdal ünnepelek-e Szent Ivánkor Väster Skäggában. Hazudtam, azt mondtam, hogy Andreas és Josefin külföldre utaznak, és még nem döntöttem el, mit csinálok. Ingela erre meghívott a Norrtälje melletti vidéki házába, én pedig elfogadtam a meghívást, anélkül, hogy belegondoltam volna, milyen nehéz lesz fenntartani a látszatot egy teljes hétvégén át. Ingela az a fajta ember, akinek az ajtaja mindenki előtt tárva-nyitva áll. Karácsonyeste mindig ott ül egy vendég az asztalánál, annak ellenére, hogy ő gondoskodik a négy gyerekéről és a demens anyjáról. Valószínűleg csak idő kérdése, mikor omlik össze a kedvessége súlya alatt. Ha volt valaki, akinek elmondhattam a gondomat, az ő volt, Ingela.

Egyik nap a langyos nyári esőben elindultunk sétálni és virágot szedni. Ott baktattam mellette a murvás úton a kölcsön-gumicsizmában, és arról beszélgettünk, hogy milyen az, amikor az embernek már nem élnek a szülei. Bizonyos értelemben Ingela helyzete hasonlított az enyémhez, noha az ő anyja fizikailag még életben volt. Miközben gyalogoltunk, én saját magammal alkudoztam. El akartam mondani neki, mi bánt valójában. Csakhogy ő felháborodott volna, hogy miféle fiú Andreas, miféle meny Josefin, és miféle barátok Stina és Björn, akik a gyászom közepette magamra hagytak, pedig egyáltalán nem utaztak külföldre, sőt, nagyon is közel voltak, alig negyven kilométerre Stockholmtól. Kegyetlennek tartaná őket, utána pedig elkezdene olyan dolgokat firtatni, amikre még nehezebb válaszolni. Főleg úgy, hogy én magam sem sokat értettem az egészből. Ingela talán megkérdőjelezné a reakcióimat, én pedig nem tudnám elviselni ezt a fajta kritikát vagy egy újabb elutasítást. Én csak megértésre és vigaszra vágytam. Így végül csak az anyám miatti gyászról beszéltem.

Mégis sikerült kilyukadni az unokáknál.

– De nem vagy egyedül, Åsa – mondta Ingela –, ott van neked Andreas és a kisunokád. Micsoda boldogság. Ez az igazi élet!

Persze egyetértettem vele. Az unokám születése volt életem második legboldogabb pillanata a saját gyerekem születése után. Baktattunk az úton, harangvirágot és turbolyát szedtünk, és én a csodálatos nagymama-létről áradoztam. Minden héten egyszer én megyek el az oviba Samért, akit Bogyónak becézek, pont úgy, mint Andreast kiskorában. Bogyó óvónői nagyon kedvesek, és az oviban mindenki ismer. A gyerek meg mindig úgy örül nekem, hogy kifut elém, amikor megjövök, és felkéredzkedik az ölembe. Aztán hazamegyünk, lekváros gofrit sütünk, és megnézzük együtt valamelyik Alfons-filmet. Fantasztikus érzés újra átélni ezeket a régi jó gyerekfilmeket, amiket annak idején Andreasszal együtt láttunk. Jó dolog nagymamának lenni, megéri erre várni, ezt bizton állíthatom, mondtam Ingelának.

– Milyen szerencsés a fiad meg a családja, hogy itt vagy nekik te – mosolygott Ingela –, és te is milyen szerencsés vagy, hogy itt vannak neked ők. Gondolj csak bele, milyen magányos lenne az élet nélkülük.

Bólintottam és nagyot nyeltem. Igen, nagyon szerencsés vagyok. Mert egyébként szörnyen magányos volnék. Ingela felnézett az égre, és elmosolyodott. A felhőtakaró oszladozni kezdett, úgy nézett ki, hamarosan kiderül. Épp időben a Szent Iván-éji tánchoz.

Az egészben az a vicces, vagy talán inkább tragikomikus, hogy Josefint a születése óta ismertem, bár amikor összejöttek Andreasszal, akkor már jó ideje nem láttam őt. Miután elköltözött otthonról, néhány évig Londonban bébiszitterkedett, de Stina, az anyja rendszeresen beszámolt arról, mi van vele. Ezért is hittem azt, hogy jól ismerem, noha ez nem volt igaz. Stinát ellenben tényleg nagyon jól ismertem: a középiskola óta ő volt a legjobb barátnőm, és végigkísértük egymást életünk minden hullámvölgyén. Stina volt az, aki bemutatott Jannénak, Andreas apjának. Emiatt sajnálkozva bocsánatot is kért, amikor Janne, két évvel Andreas születése után, elhagyott Helle miatt, de ezért nem Stina volt a felelős. Valahol legbelül volt bennem egy kis keserűség iránta, mert ő hozott össze minket, bár ezt sokáig nem ismertem be, elsősorban azonban Jannéra és magamra haragudtam. Elvégre az én döntésem volt, hogy összeállok vele és gyereket vállalunk, pedig alig ismertük egymást, és minden nagyon gyorsan történt.

A válás után Stina úgy próbálta jóvátenni a szerepét az ügyben, hogy szinte családtagként kezelt minket, engem és Andreast, és minden ünnepi és nem ünnepi alkalomra meghívott minket Väster Skäggába.

Álmomban sem gondoltam volna, hogy így megváltozik minden. A legvadabb rémálmaimban sem. Ahogy azt sem, hogy én és Stina valaha is oda jutunk, ahova jutottunk. Elképzelhetetlen volt. Stina olyan volt számomra, mintha a testvérem lett volna.

Jóval később előfordult néha, hogy felébredtem, és néhány másodpercig azt hittem, hogy újra ott vagyok a régi életemben. Abban az életben, amikor még kijártam Stinához és Björnhöz a vidéki házukba. Aztán rögtön rádöbbentem, hogy álom volt, és nem a valóság. Miközben a valóság igazi rémálommá vált. Ami ellen nem tehettem semmit. Amit szinte lehetetlen volt elfogadni. Továbbra sem értettem, hogyan történhetett meg mindez épp velem. Velem, aki csak jót akart. Hiszen nekem mindig is Andreas és Sam volt a legdrágább ezen a világon. És a legrosszabb az, hogy valahogyan én magam is aktív részese voltam a történetnek. Mint az öngyilkos merénylő, aki maga biztosítja ki a ráerősített bombát.

Hogyha nem így tettem volna… Hogyha másképp… Hogyha ehelyett… Folyton azon agyaltam, mi történt volna, ha másképp viselkedem.

Amikor Andreas bejelentette, hogy összejöttek Josefinnel, örültem. Andreas elég magányos és szomorú volt, amióta szakított a korábbi barátnőjével, Heidivel, és úgy éreztem, pontosan ez az, amire szüksége van. Bár kissé meglepett, hogy éppen Josefint választotta. Részben azért, mert annyira különböző a természetük, Andreas már gyerekként is nyitott volt és szerette a társaságot, Josefint viszont mindig is zárkózottnak és csendesnek találtam. Gyerekkorukban soha nem játszottak együtt, nem barátkoztak, mert Andreas majdnem öt évvel idősebb, és emiatt mindig kisgyerekként kezelte Josefint. És azt hittem, hogy olyasvalakit keres majd magának, aki inkább hasonlít Heidihez és hozzá. Egy élénk és vidám, melegszívű és gondoskodó teremtést. Az az igazság, hogy Heidi sokkal inkább hasonlított hozzánk. Heidit szinte a barátnőmnek tekintettem, egy fiatalabb barátnőnek: majdnem olyan volt, mintha a lányom lett volna, elvégre rengeteg időt töltött nálunk az évek során. Andreast néha már idegesítette, annyit hülyéskedtünk, annyit ugrattuk őt. Olyanok lettünk, mint egy meghitt kis szentháromság, és miután Heidi szeretett feljönni hozzánk, Andreas is többet volt otthon, mint korábban, kevesebbet járt el bulizni. Őszintén sajnáltam, amikor véget ért a szerelmük, nemcsak azért, mert Andreas nagyon maga alatt volt, hanem azért is, mert így többé nem láthatom Heidit. Sejtettem, hogy a kapcsolatuk nem tart örökké, hiszen még gimnazisták voltak, amikor összejöttek, a szívem mélyén mégis ezt reméltem.

Amikor Josefin először mutatott be „anyósaként”, megrökönyödtem. Keményen hangzott, kissé öregesen: nem szoktam hozzá, hogy így tekintsek magamra. Valahogy túl formális megnevezés volt. Ráadásul akkor még nem is voltak házasok. Heidi valószínűleg inkább a barátnőjének tekintett. Másfelől viszont úgy gondoltam, nem nagy ügy, ha Josefin az anyósának nevez, elvégre mindvégig vagy legalábbis hosszú ideig jelen voltam az életében. Most csak jobban meg kell ismernem őt, kicsit közelebb kell kerülnöm hozzá.

De, lássuk be, ez már a kezdetektől fogva bonyolultnak bizonyult. Ami nem volt meglepő, hiszen Josefin mindig is kissé távolságtartóan viselkedett. A tekintete gyakran volt közömbös, nehezen megfejthető. Állítólag a szem a lélek tükre, de ez Josefinre nem érvényes. Az ő szeme zárt ajtó. Talán csak azért, mert ő maga is zárkózott, és én ezt eleinte nem is vettem magamra, azt hittem, hogy így az én dolgom lesz kezdeményezni és kérdezni. Ugyanakkor „anyósként” nem akartam túlságosan rámenős lenni. Mintha folyamatosan egy kifeszített kötélen egyensúlyoztam volna. Próbáltam minél nyitottabb és barátságosabb lenni, anélkül, hogy tolakodó volnék. Meghívtam őket vacsorázni, és sms-ben vagy telefonon érdeklődtem felőlük. Időnként átjöttek, és vacsoráztunk vagy kávéztunk egyet, de mindig az volt az érzésem, hogy tulajdonképpen csak én és Andreas beszélgetünk, Josefin elvolt a maga világában. Folyton igyekeztem őt is bevonni, és érdeklődést mutatni iránta. És valóban érdekelt is, hiszen mindennek ellenére ez a teremtés fontos szerepet játszott mind a fiam, mind a legjobb barátnőm életében, tehát számomra is fontos volt. A szótlanságát eleinte félénkségként értelmeztem. Ami majd idővel elmúlik. Andreas boldognak tűnt, és ez volt a lényeg. És bár Josefin nem volt túl beszédes, alapvetően csakis jó gyerek lehet, elvégre Stina és Björn lánya. Csak kissé más a természetünk.

Andreas persze egy kicsit eltűnt, fejest ugrott a szerelembe – nem találkoztunk olyan gyakran, mint korábban, de ez teljesen érthető volt. A kapcsolatukat építették, és egy idő után összeköltöztek, kibéreltek egy közös lakást. Én az IKEA-ba furikáztam őket, lámpákat és polcokat szereltem, bevásároltam nekik, és lakásavató ajándékot vettem. Jótanáccsal és ha kellett, pénzzel támogattam őket. Ahogy minden szülő teszi, aki szereti a gyerekét. Andreas, aki okleveles virágkertész, akkor már néhány éve a Rosendal Kertészetben dolgozott. Josefin viszont, amióta hazatért Svédországba, csak lógott a levegőben, különféle tanfolyamokra járt, de nem fejezett be semmit, míg végül úgy döntött, ő is kitanulja a kertészetet. Az volt az álmuk, hogy saját virágboltot nyissanak, és én igyekeztem bátorítani őket. Támogatni akartam a közös projektjüket: úgy gondoltam, hogy ez is a kölcsönös bizalom felépítésének egy módja, és közelebb hozhat minket egymáshoz Josefinnel.

Josefin hálásnak tűnt a támogatásomért, különösen azért, mert Stina és Björn szkeptikusabban álltak hozzá a pályaválasztásához. Én mindig is hittem a szenvedélyben, kommunikációs tanácsadóként ez része is a szakmai filozófiámnak, Stina ellenben sokkal inkább stratéga, és az volt a véleménye, hogy ostobaság energiát pazarolni egy olyan pályára, ami anyagilag soha nem térül majd meg. Számomra azonban egyértelmű volt, hogy Andreas azt választja szakmájának, amit szeret, és amiért gyerekkora óta szenvedélyesen rajong. Úgy gondoltam, hogy anyára ütött, aki szintén nagyon értett a növényekhez. E tekintetben én néha kívülállónak éreztem magam közöttük, mert az én kezem alatt előbb-utóbb minden növény elpusztul. Ugyanakkor örültem, hogy a fiam továbbviszi ezt az örökséget, és csodálattal néztem azt a dzsungelt, amit Andreas és Josefin teremtett az albérletükben. Lilla Essingenben laktak, nem messze tőlem, és ez is hozzájárult ahhoz, hogy miután odaköltöztek, gyakrabban találkoztunk, így pedig részese lehettem annak, ahogy a jövőjüket tervezgették. Bár Josefin továbbra is zárkózott volt, mintha kissé megenyhült volna: néha sikerült áthatolnom a falon, amit maga köré húzott. Volt egyfajta visszafogott fekete humora, ami olyankor bukkant elő, amikor az ember a legkevésbé számított rá, és én megtanultam ezt értékelni.

Jóval később megpróbáltam megérteni, hogy mikor, hogyan történtek a dolgok. Mint egy kirakós, amit megpróbálsz visszafelé kirakni. Melyik darab hova került, és mikor? Mikor kezdett el kicsírázni a katasztrófa első magja?

Néha elgondolkodom, mi történt volna, ha a helyzet másként alakul, amikor Andreas és Josefin hirtelen otthon nélkül maradtak. Ha nem kell a házukban kicserélni a teljes csőrendszert, vagy ha a munkálatokat végző építőcég nem megy csődbe, és emiatt nem húzódik el a felújítás. Vagy ha Stina és Björn nem éppen akkor utazik el Brazíliába, és nem adják kölcsön a lakásukat egy válófélben lévő barátjuknak. De minden úgy alakult, ahogy.

Én voltam az, aki felajánlotta Andreasnak és Josefinnek, hogy lakjanak nálam hat hétig, amíg az albérletükben zajlik az építkezés. Örültem, hogy lesz egy kis társaságom, és úgy gondoltam, itt az alkalom, hogy jobban megismerjem Josefint. Közben ugyanakkor tisztában voltam azzal, hogy ez nem olyan lesz, mint amikor Heidi nálunk lógott a gimnázium alatt. Andreas és Heidi tizenévesek voltak, Heidi pedig egyszerű volt és laza. Soha nem volt megterhelő, ha feljött hozzánk, én pedig azt reméltem, hogy ez a helyzet hasonlít majd egy kicsit arra a hajdanira. Hogy mi hárman ismét valamiféle közösséggé kovácsolódunk össze. Együtt vacsorázunk, a kandalló előtt teázgatunk, kártyázunk, filmet nézünk, vagy egyszerűen csak elkortyolgatunk egy üveg bort. Hogy esténként, amikor megérkezem egy hosszú vonatozás után, a konyhaablakban világít majd a fény, ahelyett, hogy egy csendes, üres lakásba térnék haza.

Így hát a fiatalok beköltöztek Andreas régi szobájába az Utkiksbacken tetején álló rózsaszín faházban, ahol Andreas tízéves kora óta lakom. Akkoriban sikerült egy bonyolult ügymenet után elcserélni a Sankt Eriksplan közelében lévő, az Atlasmuren 16. szám alatti hatvanegy négyzetméterünket egy kétszintes, nyolcvanöt négyzetméteres házra Gröndalban, és mi ketten ideköltöztünk.

A lakás négyszobás, úgyhogy kényelmesen elfértünk benne hárman; van kertje és verandája is, ha netán szűkösnek éreztük volna. De hogy őszinte legyek, kissé én is ideges voltam. Volt valami Josefinben, ami nevetséges módon elbizonytalanított. Még magamnak is nehezen vallottam be, de ez volt a helyzet. Ha Josefin korábban kicsit fel is engedett velem szemben, most mintha még távolságtartóbbá vált volna. Nagyon nehéz volt kapcsolatot teremteni vele. Arra a csevegésre, ami az ismerkedés kenőanyagaként szolgál, nagyobb szükség van, mint a többség hinné. Akik erőltetettnek és felszínesnek tartják, hogy az időjárásról, a szélről vagy efféle semmiségről beszélgetünk, nem veszik észre, hogy enélkül még erőltetettebb a párbeszéd.

Nem tudom, hogy Josefinnél ez tudatos döntés volt-e vagy sem, de egyszerűen nem vette be ezt a szociális csalit. Ha megpróbáltam beszélgetést kezdeményezni valami olyan kérdéssel, hogy milyen napja volt, vagy hogy van, általában kurtán válaszolt és nem kérdezett vissza. Olyan volt, mintha olyasvalakivel próbálnék teniszezni, aki nem üti vissza a labdát. A munkám révén megtanultam, hogy a kommunikáció nem mindig könnyű, és igyekeztem ezt kihívásnak tekinteni. Bizonyos emberekkel nehezebb kijönni, mint másokkal, de ha egyszer sikerül, annál nagyobb a sikerélmény. Szóval nem akartam egyből feladni.

Egy szombat este költöztek be, másnap pedig nagy vasárnapi reggelit készítettem, ami közös hagyományunk volt Andreasszal gyerekkorában. Vasárnaponként mindig valami különlegesség került a szépen megterített asztalra, mi pedig hosszan reggeliztünk, miközben kellemesen elbeszélgettünk. Mivel Josefin vegán, kitettem magamért, tojás nélküli palacsintát és szójajoghurtos turmixot készítettem. Emellett volt házi préselt gyümölcslé, Andreas kedvenc rántottája és friss pogácsa, amiből természetesen sütöttem egy vegán változatot is.

Éppen elkészült a kávé, amikor Andreas levánszorgott a lépcsőn. Letört egy darab langyos pogácsát, és belemártotta a vajba.

– Atyavilág, már megint ezzel bosszantod anyádat. Pont, mint régen – utánzott tréfálkozva, majd megkérdezte, rendben van-e, ha felviszi a reggelit a szobába. Mindketten fáradtak a költözéstől, és még nem tértek magukhoz. Jó lenne egy kicsit még az ágyban heverészni. Hacsak nem tartom ezt szemtelenségnek. Mert akkor persze lejönnek reggelizni. Megráztam a fejem. Természetesen azt csinálnak, amit akarnak. Ez most már ugyanúgy az ő otthonuk is, és semmi nem kötelező vagy muszáj. Persze a szívem mélyén nagyon is reméltem, hogy legalább első nap közösen reggelizünk, kissé csalódott voltam. De lesz még rá alkalom, gondoltam.

Andreas megölelt.

– Nagyon rendes tőled, hogy itt lakhatunk, anya.

Csakhogy a szobában elfogyasztott reggeli nem egyszeri alkalom volt: lassacskán inkább szabály lett, mintsem kivétel, és még a vacsorát is felvitték. Többnyire bezárkóztak. Értettem ugyan, hogy szükségük van a magányra, mégis volt ebben valami bántó. Nem volt jellemző Andreasra, hogy így elzárkózzon. Elvégre, amikor még itthon lakott, imádta ezeket a laza hétvégi reggeliket, sokszor a barátait is áthívta, és minél többen voltunk, annál jobb volt a hangulat: a haverjai szívesen üldögéltek nálunk a konyhában. Ez a befelé forduló, elzárkózó Andreas számomra új volt és ismeretlen. Persze lehet, hogy a szerelem tette, hogy csak egymásra voltak kíváncsiak. Ezt felfogtam. Csakhogy Andreas Heidibe is ugyanennyire szerelmes volt, de attól még önmaga maradt, a megszokott társasági lény, aki nem zárkózott be semmiféle szerelmi buborékba.

Tényleg minden tőlem telhetőt megtettem, hogy ne akadjak fenn rajta, és elhessegessem a negatív gondolatokat. Végül is felnőttek, és csak átmenetileg laknak nálam. De egy dolog próbálkozni, és egy másik sikerrel is járni. Valahányszor leültünk a vacsoraasztalhoz, mindig az volt a benyomásom, hogy csak én és Andreas beszélgetünk, Josefin bezárkózott és hallgatott. Nem tudna ő is igyekezni egy kicsit? Szemmel láthatóan a legkevésbé sem kívánt kapcsolatot teremteni, sem velem, sem bárki mással, kivéve Andreast. Zavart, hogy csak én próbálkozom.

Amikor ezt óvatosan szóba hoztam Andreasnak, ő persze rögtön Josefin pártját fogta. Nem könnyű összeköltözni a barátod anyjával, mondta, és különben is, Josefin nagyon önálló, és nagy igénye van az egyedüllétre. Nem várhatom el mindenkitől, hogy olyan legyen, mint én, aki jól érzi magát, miközben pizsamában ülve másokkal reggelizik, vagy amint kidugja az orrát a hálószoba ajtaján, rögtön beszélgetni akar. Ez teljesen igaz volt, és nem is azt szerettem volna, hogy bárki kötelességtudatból beszélgessen velem, de talán néha lehet barátkozni, hogy ne legyen olyan hűvös a hangulat. Végül is én az „anyós” vagyok, a családhoz tartozom. Nemcsak Andreas, hanem Stina és Björn miatt is. Mintha meg lennék bélyegezve, gondoltam némi idő elteltével. Természetellenesnek és furcsának éreztem, hogy Josefin szemmel láthatólag kerül engem, miközben egy fedél alatt élünk.

Ami Andreast és engem illet, mi persze egy hullámhosszon voltunk. Még akkor is, ha néha zavartuk egymást, ha veszekedtünk vagy vitatkoztunk. Nem mintha valaha is sokat veszekedtünk volna, de az a néhány súrlódás természetesnek tűnt. Heidivel is jóval egyszerűbben ment minden, amikor nálunk aludt. Ha valami nem működött, meg tudtam mondani neki anélkül, hogy megsértődött volna. Volt valami közös nyelvünk, ami lehetővé tette, hogy tréfát csináljunk a félreértésekből, és nevessünk a hibákon és tévedéseken. Josefinnel viszont ez valahogy nem működött. Hogy is mondjam, leginkább olyan volt, mintha volna egy vendég a házamban, akit idegesít, hogy nincs egyedül. Ha egymásba botlottunk a fürdőszobaajtóban, Josefin zavarba jött, és motyogva odavetett valami köszönést. Azt is furcsálltam, hogy Stina és Björn lánya ennyire különbözik a szüleitől. Hiszen annak idején épp Stina nyitott, kedves természete volt az, ami miatt összebarátkoztunk.

Eltöprengtem, hogy viselkedtem a saját anyósommal, Janne anyjával, Elsie-vel. Attól a pillanattól fogva, hogy Janne képbe került, tartottuk a kapcsolatot, ami aztán zátonyra is futott, amikor ő eltűnt az életünkből. Sosem értettem, hogy képes valaki ilyen alapvető érdektelenséggel viszonyulni a saját unokájához. Különösen azóta nem, hogy Sam világra jött: én attól a pillanattól kezdve, hogy először megláttam, feltétel nélküli szeretettel szerettem Samet. Talán Elsie-nél azért volt ez így, mert neki fontosabbak voltak a kutyái, mint a gyereke vagy az unokája. Megszállottan rajongott a kutyaversenyekért és a skót terrierjeiért, és mindegyiknek M-mel kezdődő nevet adott: Moses, Mary és Malte. Elsie és én leginkább udvarias viszonyban voltunk, de emlékezetem szerint én legalább igyekeztem megismerni őt. Az első barátom anyjával, Britával viszont kifejezetten jóban voltunk, a kapcsolatunk eléggé emlékeztetett az én Heidivel való kapcsolatomra. Kedveltem őt, és tudtam, hogy ő is kedvel engem. Egyfajta példakép volt, emberként és „anyósként” egyaránt.

Azt akartam, hogy Josefin megkedveljen – de vajon én kedveltem-e őt? Ha mélyen magamba nézek, azt hiszem, nem, nem igazán. Teltek a hetek, és minél nehezebb volt kiismerni, annál nehezebben kötődtem hozzá. Még ha nem is adtam fel. Akkor még nem. Az csak sokkal később következett be. Talán jobb voltam abban, hogy úgy tegyek, mintha kedvelném, mint ahogy valójában éreztem iránta. Nem tudom, vajon Josefin átlátott-e ezen. Vagy hogy egyáltalán érdekelte-e, hogy mit gondolok róla.

Amikor megláttam a kék moherkardigánt egy ruhaboltban a Götgatan utcán, arra gondoltam, hogy ezt mintha egyenesen Josefinre szabták volna. A színe tökéletesen illett vöröses hajához, egyébként meg épp a napokban említette Andreasnak, hogy hideg van a lakásban, és fázik. Ráadásul a virágkertészeti tanfolyamon is gondjai voltak, ha jól értettem, attól tartott, hogy nem sikerül befejeznie. Szerettem volna felvidítani, és a kardigán egyszerre volt szép és hasznos ajándék.

Aznap este, amikor hazajött, Josefin arra panaszkodott, hogy a keze egyszerre fáj és fázik. Egész nap egy üvegházban voltak, ahol különböző koszorúfajtákat tanultak kötni. Átnyújtottam neki a selyempapírba csomagolt kardigánt.

– Csak egy kis apróság – mondtam, noha a kardigán egyáltalán nem volt olcsó kis apróság.

Josefin minden különösebb lelkesedés nélkül átvette, és azt mondta, hogy miután lezuhanyozott, felpróbálja. Próbáltam nem rossz néven venni. Hosszú napja volt, minden bizonnyal fáradt, és a lelkesedés hiánya még nem jelenti azt, hogy nem örül neki.

Amikor másnap megkérdeztem, milyen a kardigán, csak röviden odavetette, hogy jó. Kicsit később benéztem a hálószobába, és láttam, hogy az ajándék még mindig selyempapírba csomagolva hever a széken, ki sem bontotta. Persze, visszavihette vagy becserélhette volna, ha akarja, ezt meg is mondtam neki, amikor átadtam. A blokk ott volt mellette egy borítékban. Leginkább azonban az zavart, hogy még csak nem is volt kíváncsi rá, mit kapott tőlem.

Néhány nappal később megláttam a kardigánt az előszobai fogason. Ezek szerint végre kicsomagolta. De egy árva szót sem szólt. Mit gondolt? Örült neki? Vagy talán nem volt jó a mérete? Tetszett a színe vagy sem? Valami visszajelzésre azért számítottam volna. Egy köszönömre. De semmi.

Hogy mit érzek ezzel kapcsolatban, megpróbáltam megfogalmazni Karinnak, a pszichológus barátnőmnek, amikor néhány héttel később együtt ebédeltünk a Kungshallenben.

– Ez tulajdonképpen egy kicsit olyan, mintha meg akartad volna vesztegetni – mondta Karin, és elnevette magát. – De a megvesztegetés nem mindig baj, csak az ember legyen tisztában azzal, mit csinál.

– Nem megvesztegetésnek szántam, mindig is szerettem ajándékozni, hiszen tudod – tiltakoztam.

– Igen, de ritkán teszünk valamit kizárólag másokért, többnyire a magunk önző érdekeit tartjuk szem előtt. Vagy hát azt is.

Volt ebben némi igazság, de ebben az esetben az én önzésem csak annyi volt, hogy szerettem volna jóban lenni a fiam barátnőjével. Mindnyájunk érdekében. Hiszen ez még a Stinával való kapcsolatomra is kihatott. Hogy őszinte legyek, az egész helyzet nagyon furának érződött, és nem tudtam, hogyan mondjam el a legjobb barátnőmnek, hogy a lánya így viselkedik velem. Pedig mi mindig mindent megbeszéltünk.

Akkoriban könnyebb volt ezt Karinnal megvitatni. Karinnal a munka kapcsán ismerkedtünk meg sok évvel ezelőtt, és mindig vele konzultáltam, ha egy nehezebb kommunikációs problémába ütköztem. De közben össze is barátkoztunk, és a találkozásaink során egyaránt beszéltünk személyes és szakmai ügyekről. Ezúttal azonban nem igazán volt szakmai problémám, csak a Josefin-helyzethez kértem a tanácsát.

A kardigán egyértelmű példája Josefin hozzáállásának, pontosabban a hozzáállása hiányának, mondtam Karinnak. Nem mintha elvártam volna, hogy tetsszen neki a kardigán, hiszen lehet, hogy más az ízlése. De nem maga az ajándék számít, hanem a gesztus. A mögötte lévő figyelmesség. Az évek során rengeteg olyan ajándékot kaptam, ami nem tetszett, de mindig igyekeztem hálát és megbecsülést mutatni. Engem anyám így nevelt, és Andreast is arra tanítottam, hogy mutasson hálát és értékelje a figyelmességet. Heidi ugyanígy működött, mindig örült az ajándékaimnak, és ezt ki is mutatta. Ha olyasmit kapott, ami nem volt jó neki, elkérte a blokkot, és becserélte. Ez így rendjén is volt. És Isten a megmondhatója, hogy Janne anyja, Elsie elég sok furcsaságot tukmált rám. Fukar volt, és a legtöbb ajándéka szedett-vedett holmi volt, kacatok, amiktől meg akart szabadulni, mintha csak én lettem volna az újrahasznosító-központ. De én jó képet vágtam hozzá. Ő ilyen volt, és a szándék a fontos. Úgy gondoltam, némi köszönet járna érte, és nemigen tudtam leküzdeni az ingerültségemet emiatt.

Igen, Josefin valóban kissé furának tűnik, bólintott erre Karin. De ennek még sincs jelentősége. Végül is az elvárásaim miatt kerültem ilyen helyzetbe. Azért, mert ugyanattól az embertől másfajta eredményt vártam. Én csak a saját hozzáállásomon tudok változtatni, és a legjobb, amit tehetek, hogy elfogadom Josefint olyannak, amilyen. A lényeg az, hogy Andreas boldog, nem igaz?, mondta Karin, én pedig persze egyetértettem vele.

A legjobban azonban az bántott, hogy úgy gondoltam, Josefin egészségtelen hatással van Andreasra. Andreas nem volt önmaga. Ha Josefinnek rossz hangulata volt, akkor neki is rossz hangulata volt. Ha Josefin szomorú volt, ő is levertnek tűnt. Nem úgy viselkedett, ahogy azelőtt, mintha kiveszett volna belőle az a vidám, társasági ember, akinek én alapvetően ismertem. Mindig minden úgy történt, ahogy Josefin akarta. Más lett volna a helyzet, ha néha az történik, amit ő akar, néha meg az, amit Andreas. Csakhogy állandóan Josefin óhaja dominált, és ez rossz érzéssel töltött el. A jó szándékom olyan volt, mint a forró főzőlap, amit kikapcsolnak, és lassacskán elkezd kihűlni. Közeledtem a fagyponthoz. Elvégre meddig lehetünk barátságosak és kedvesek valakihez, aki folyamatosan visszautasít?

A Karinnal elköltött ebéd után elindultam hazafelé, aztán a Klaramälarstrandon felültem az Ekensbergbe tartó menetrend szerinti hajóra. Ahogy a hajó elhaladt Långholmen mellett, láttam egy szerelmespárt kéz a kézben sétálni a parton. Kicsit távolabb egy népes, sokgyerekes család piknikezett a sziklákon. Majdnem felnőtt kamaszgyerekek, akik elhozták a párjukat meg a haverjaikat. Meg azok a kedves, nyitott szülők, akik mindenkit befogadnak, mindenkivel elbeszélgetnek és barátkoznak. A fiúk épp az apjukat próbálták becibálni a vízbe, a többiek pedig nevettek és szurkoltak nekik. Amikor végül az apa beugrott, az egész társaság ujjongásban tört ki. A játékos birkózás alapján az volt az érzésem, hogy nagyon jóban vannak egymással.

Karinnak igaza volt. Nem szabad fennakadnom minden semmiségen. Nem szabad felhúznom magam Josefin reggeli rosszkedve vagy a motyogva odavetett köszönései miatt, miután én jó reggelt kívántam neki. Vagy amiatt, hogy szinte soha nem segít a konyhában, soha nem pakolja ki a mosogatógépet, és soha nem főz. El kell fogadnom, hogy én és Andreas csinálunk mindent. Család. Szeretet. Ez az egyetlen, ami számít.