A fordítás az alábbi mű alapján készült:

Dirty Filthy Rich Love (Dirty Duet 2.), 2017

Fordította
KISS VIKTÓRIA

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

A hatalom csábításában (Más szerepben 1.), 2021

A szerelem bűvöletében (Más szerepben 2.), 2021

Piszkosul gazdag férfiak 1. (New York-i játszmák 1.), 2023

Copyright © 2017. Dirty Filthy Rich Love
by Laurelin Paige. Published by arrangement with Bookcase

Literary Agency and RF Literary Agency

Hungarian translation © Kiss Viktória, 2024

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2024

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Fehér Zsanett

A fedél Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Török Tünde

Korrektúra: Dobos Attila

Tördelés: Dubecz Adrienn

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2024

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu • www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5706-71-6

ELŐSZÓ

A számhoz emeltem a whiskyspoharat, és kortyoltam belőle még egyet, miközben újraindult a Frou Frou dal a telefonom Spotify alkalmazásáról. Vajon hányszor lehet meghallgatni egyhuzamban ugyanazt a dalt? Ha létezik ilyen határ, én közeledtem hozzá.

Arcomat a hálószobám ablakának préseltem, és figyeltem a magányos utcát odalent. Az üveg hideg volt a bőrömön, és jelentős kontrasztot alkotott a mellkasomat égető alkohollal. A tél pont időben érkezett hálaadásra. A kései órán odakint sétáló néhány ember kesztyűvel, sállal és a fülére húzott sapkával védekezett a hideg ellen.

Nekem még mindig nem volt elég téli ruhám. Los Angelesben nem volt szükségem meleg kesztyűre, és csak szeptemberben érkeztem New Yorkba. A húgom már meg is feddett miatta, amikor este megérkezett, másnapra terveztünk is egy bevásárló körutat.

Hamarosan orvosoljuk a szekrényem problémáját, Audrey gondoskodik róla. Egyetlen este alatt máris átrendezte a nappalimat, és ki is rakta a maradék bekeretezett fényképemet és egyéb holmimat, melyeknek kipakolásával én nem fáradoztam.

Bár olyan könnyen megjavíthatná a bensőmet is, mint a környezetemet!

De sajnos ezt a kuszaságot nekem kell megjavítanom.

A beszélgetésre gondoltam, mely Audrey és köztem zajlott, mielőtt ő elvonult aludni a vendégszobámba.

– Fel fogod jelenteni? – kérdezte.

– Nem akarom feljelenteni. – Magyarázatot akartam. Azt, hogy beigazolódjanak bizonyos elméleteim. Nem még nagyobb távolságot közöttünk.

Semekkora távolságot.

Úgy mosolygott, mintha értené, és a húgomként talán értette is, magyarázat nélkül.

– Akkor Franciaországba mész! Ráveszed, hogy megmagyarázza a helyzetet.

– Ezt sem érdemli meg. Felőlem menekülhet. Nem szaladok utána. Ennél azért több önbecsülés szorult belém.

– Helyes. Én is becsüllek. – Aztán felnevetett. – Valószínűleg amúgy sem a legjobb ötlet valaki olyan után szaladni, aki nyilvánvalóan már tíz éve kukkol téged.

– Valószínűleg nem. – Pedig nem aggódtam igazán emiatt. Igen, Donovan veszélyes volt. De csak rám nézve. Nem bántana. Úgy nem. Nem úgy, hogy az bárki más számára látható lenne.

– Majd kitalálod – mondta végül a húgom. – Mindig kitalálod.

Már tudtam, mit kell tennem. Csak… a kellő bátorságot kellett összegyűjtenem.

Kortyoltam még egyet a whiskyből. Újra végighallgattam a régi dalt.

Ezúttal, amikor elcsendesült, letettem a poharamat, és a telefonomért nyúltam. Leállítottam a zenét, megnyitottam a telefonkönyvet, és csupán enyhén rázott ki a hideg, amikor megtaláltam a nevét.

Két hét telt el. Nem kellett azonnal megtennem.

De akár azonnal meg is tehettem.

Megnyomtam a hívás gombot, aztán vártam.

Kicsengett. Majd még egyszer. Már éjfélre járt. Ő valószínűleg akkortájt ébredt. Még egy csengés. Vajon egyedül van? Újabb csengés.

Aztán az ő hangja.

Pontosabban a hangpostája. Nem számítottam rá, hogy felveszi, és egyszerűbb volt üzenetet hagyni.

De valamiért mégis csalódtam. Mintha egy kis részem azt remélte volna, hogy amint meglátja a nevemet, sietve felveszi. Hiszen én nem ezt tenném, ha ő hívna?

Talán nem.

Valószínűleg nem.

Hallottam a sípolást, mely váratlanul ért. De a mondanivalóm készen állt.

– Donovan, én vagyok. Tudok a rólam készült aktádról. Beszélnünk kellene!

EGY

– Egy lélek sincs itt – mondta Audrey, amikor kiléptünk az irodámból.

Hétfő este volt, és a zűrös délután után a munka tovább tartott, mint terveztem. Alapból elég nehéz volt mindent elintézni egy rövid, ünnepi héten. Ráadásul a húgom látogatása miatt elveszett a hétvégém – melyet általában az asztalomnál ülve töltök.

Már három nap eltelt Audrey érkezése óta.

Három napja hagytam üzenetet Donovannek.

Három napja nem hívott vissza.

De nem ezen járt az eszem. Illetve minden erőmmel azon voltam, hogy ne gondoljak rá. Mindent megtettem azért, hogy ne látsszon rajtam, mennyire fáj.

A munka jó figyelemelterelés volt. Audrey pedig még jobb.

– Majdnem öt óra volt, mire megjöttél – mondtam, miközben bezártam magam mögött az irodám ajtaját. Szerencsére a város tele van olyasmivel, ami le tudta kötni, amíg én dolgoztam. Vasárnap vissza kell mennie az egyetemre, valóságos csodával érne fel, ha akár csak a negyedét is megtennénk annak, amit tervezett. De listájának rengeteg izgalmas eleme ellenére meggyőztem, hogy ugorjon be az irodámba, hogy körbevezethessem.

Őszintén szólva dicsekedni akartam.

– Azóta már egy óra eltelt – pillantottam a faliórára. – Szinte mindenki hazament már.

– Te mindig ilyen sokáig dolgozol? – kérdezte vádlón.

– Általában sokáig, igen. – Nem említettem, hogy részben azért maradtunk aznap este sokáig, mert neki mindent el kellett mesélnie a buszos városnézésről, melyen korábban részt vett.

Karba tette a kezét, és szúrós tekintettel nézett rám.

– Munkamániás.

A szememet forgattam.

– Te is az vagy. Annyi, hogy a te munkád művészibb, ezért könnyebben tudod hobbinak álcázni. Na, gyere! – Kulcsomat a táskámba dobtam, aztán felhúztam a vállamra a pántot. – Hadd vezesselek körbe!

Követett a folyosóra, ahol szokás szerint lepillantottam a Donovan irodájába vezető sötét folyosóra, mire fájdalom nyilallt a mellkasomba, majd a húgomat az ellenkező irányba vezettem, az igazgatói emelet hatalmas, nyílt terére. Általában a padlótól a plafonig húzódó ablakok említésre méltóak lennének, de a nap már lement, a takarítószemélyzet pedig leoltotta a villanyt, ezért az üveg egyszerűen feketének tűnt.

A folyosón viszont égett egy lámpa, ezért abba az irányba kormányoztam a húgomat.

– Roxie! – kiáltottam fel, amikor a főnököm titkárnőjével találkoztunk, aki éppen az asztalánál szedte össze a holmiját. – Jó sokáig maradtál!

– Éppen indulok, de elkaptál. – Audrey-t nézve letette a táskáját, és hevesen kezet nyújtott, majd be is mutatkozott, mielőtt nekem esélyem lett volna bemutatni őket egymásnak. – Nagyon szépeket hallottam rólad. Sabrina nagyon büszke nővér.

– Köszönöm! Örülök, hogy megismerhetlek – mondta Audrey, miközben igyekezett nem döbbentnek tűnni Roxie durva szívélyességétől.

– Hasonlítotok – mondta a magyar nő, miután egy pillanatig tanulmányozott minket. – Világos és sötét változatban.

Audrey-val nevetve néztünk össze. Nem csak színeimben voltam sötétebb világosbarna hajú, mandulaszemű húgomnál. Ő vidám és romantikus típus volt, míg én komoly és gyakorlatias. Audrey azokat a férfiakat kedvelte, akik odavoltak érte és a szeretet nyilvános kifejezéséért. Én egy olyan férfiért voltam oda, aki szerette azt játszani, hogy megerőszakol, és – mint kiderült – komoly kukkolási problémái voltak.

Gyakran viccelődtünk ezzel.

– Nappal és éjszaka – helyeselt Audrey. – Ilyenek vagyunk mi.

– Weston bent van? – kérdeztem a Roxie mögötti iroda felé biccentve. Az ajtó még nyitva állt, és égett a villany, de nem láttam az asztalánál.

– Nem, de bármikor visszaérhet. Megvárhatjátok bent. – Roxie begombolta a kabátját és felvette a táskáját. – Ma jó kedve van. Nem fogja bánni.

Elbúcsúztunk, és miután Roxie elindult, én betessékeltem Audrey-t Weston tágas irodájába a sarkon, és közben felkapcsoltam a lámpát, ezzel azonnali reakciót kiváltva:

– Szent ég! – kiáltott fel Audrey. – Ez őrület! – A legközelebbi üvegfalhoz szaladt, és lenézett a városra. – A fények végtelen tengere! Lefogadom, hogy nappal mindenre rálátni.

– Nem mindenre. De sok mindenre.

Hátraléptem, és mosolyogva néztem rá. Hasonlóan reagáltam annak idején a kilátásra. Mámorító volt, nemcsak amiatt, hogy mennyi mindenre ráláttam, hanem azért is, mert végre úgy érezhettem, hogy felkerültem a csúcsra.

Aztán besétált Donovan, és összekuszálta az új életemet ebben a világban. Emlékeztetett, hogy először az ő világa volt.

Akárhogy is, már az én világommá vált. Ő nem volt ott, én viszont igen. És maradni is terveztem.

Audrey a nyakát nyújtogatta, hogy jobban kinézhessen az ablakon.

– Ha ez nem minden, akkor túlságosan mohó vagy. Hé, az ott az Empire! Miért nem ez a te irodád?

– Hamarosan az lesz – szólt mögöttem Weston baritonja. – A munkája színvonala megvan hozzá.

A szememet forgattam, miközben odasétált mellém.

– Jaj, hallgass!

Homloka ráncba szaladt, mintha megsértettem volna.

– Komolyan beszélek. A te neved az első a rövid listán, amely a távozásom esetén lehetséges helyetteseimet tartalmazza.

Weston nagyon tudott bókolni. Az okos nők tudták. Mégis jólesett a dicséret, hiába nem számított.

– Te soha nem mész el – legyintettem. – Remélem, nem baj, hogy bejöttünk. Csak megmutattam a húgomnak a kilátást. Ő Audrey.

Világosabb és fiatalabb kiadásom már ellépett az ablaktól, és felénk lépkedett, háta mögött a kezével.

– Hadd találjam ki! Te vagy Weston.

Weston a zsebébe süllyesztette a kezét és büszkén felszegte az állát.

– Szóval meséltél neki rólam.

– Sokat beszélgetünk. – Aggódva néztem, ahogy Audrey a főnököm körül sétált, miközben felmérte őt. Tökéletesen tisztában voltam vele, hogy nem a felettesemként vizsgálgatja, pedig az is elég kínos lett volna. Nem, ő azt próbálta kitalálni, mi vonzott annyira a pasiban, hogy néhány hónappal korábban egy egész hétvégére az ágyába csábított.

Persze egyértelmű volt – kék szem, szőke haj, a teste pedig jobban illett egy személyi edzőhöz, mint egy vezérigazgatóhoz. Határozottan ínycsiklandozó látványt nyújtott. És ha ehhez hozzátesszük a sármját és az éles eszét…

Igen, ledobtam a bugyimat.

– Szép – mondta elismerően. – Wow, nagyon szép! – tette hozzá, ahogy a hátsójához ért. – Szép munka, nővérkém!

Weston szeme kikerekedett, ahogy felfogta a megjegyzését.

– Ó, szóval tényleg meséltél neki rólam. – A húgomhoz fordult. – Talán Sabrinának nem volt esélye említeni, hogy valaki mással vagyok. Menyasszonyom van.

– Álmenyasszonyod – javított ki Audrey.

Weston hirtelen az irányomba kapta a fejét.

– Mindent elmeséltél rólam, hű!

– Audrey! – Elvörösödtem. – Nem fogja elmondani senkinek. Ígérem! – Megfordultam, hogy leszidjam a húgomat. – Ez szigorúan titkos volt.

Weston jegyessége és közelgő esküvője Elizabethtel csupán egy terv része volt, hogy a nő megszerezhesse az örökségét, a Reach – a mi cégünk – pedig egy francia reklámügynökséget, mely Elizabeth tulajdonában állt. Amint megházasodnak, Elizabeth megkapja az örökségét, eladja neki a céget, aztán elválnak.

Legalábbis ez volt a terv.

Elvileg ezért volt Donovan Franciaországban – hogy egyengesse az utat a sima összeolvadáshoz. Csak Weston és én tudtuk, hogy valójában egyszerűen tőlem akart elmenekülni.

Nagyon kevesen tudtak arról is, hogy az esküvő nem valódi – csak Elizabeth, a Reach öt tulajdonosa, én és a húgom.

– Semmi baj – nevetett fel Weston. – Hacsak nem vagy Dysonék kémje. Nem vagy, ugye?

– Nem – vonta fel Audrey az egyik szemöldökét.

– Akkor minden oké. Egyébként pedig már nem áljegyesség. Legalábbis nem álkapcsolat.

A húgom ekkor mindkét szemöldökét felvonta, és vádlón nézett rám:

– Na, erről nem hallottam.

– Weston és Elizabeth azóta tényleg megkedvelték egymást. Tessék, most már örülsz? – Nem hagytam neki időt a válaszadásra. – Nem volt hozzám köze, ezért nem említettem – tettem hozzá megbánás nélkül. Egyébként pedig nem volt jó buli szerelmesekről beszélgetni, miközben nekem úgy sajgott a szívem.

Audrey összeütötte a kezeit.

– Hát persze hogy örülök. Odavagyok a szép párokért. Mesélj még, Weston!

– Ma utazott a nagymamájához pulykanapra – mondta felém fordulva, mit sem törődve Audrey lelkesedésével. – Szerda este megyek én is, és végig kell csinálnunk az egész tettetést, de én csak arra tudok gondolni, hogy bemutat a nagymamájának. Ő a legfontosabb ember az életében. Aminek nem kellene számítania, mert mindez ideiglenes. De talán mégsem az. Talán több annál.

Weston legutóbb akkor mesélt nekem Elizabethhez fűződő kapcsolatáról, amikor lefeküdtek. Többről nem tett említést.

– Szóval még mindig jól megy a dolog?

Sóhajtva túrt a hajába.

– Őszintén szólva fogalmam sincs. Egy káosz. Általában legszívesebben megfojtanám, és látszólag ő sem kedvel túlzottan engem, de nem igazán bírom ki nélküle egy napnál tovább. Akármit is jelentsen ez.

– Ez a szerelem – mondta a húgom álmodozó hangon.

Én felnyögtem.

– Audrey igazi romantikus lélek. Ez az egyetlen hibája.

De közben elgondolkodtatott, amit mondott. Donovan és köztem is káosz volt. Legszívesebben megfojtottam volna, de nagyon fájt, hogy olyan távol van. Talán akkora bajban voltam, hogy azt már szerelemnek hívják?

Hát, ha tényleg ez a helyzet, az jó bulinak hangzik. Ugyanis azt tervezem, hogy megölöm, amikor legközelebb találkozunk.

– Weston, ha elkészültél, hívhatom a sofőrömet… – A férfi, aki besétált, megtorpant, amikor meglátott minket. – Jaj, elnézést! Nem tudtam, hogy vannak nálad.

Azonnal kihúztam magam. Nem ismertem azt a férfit. Drága öltönyt viselt, hullámos, barna haja és brit akcentusa volt. Legalább egy tucat évvel idősebbnek tűnt nálunk, de vonzó és előkelő megjelenésű. Azt viszont különösnek találtam, hogy egy idegen sétálgat a folyosón munkaidő után.

– Mehetünk bármikor – felelte Weston. – De ez nagyszerű. Sabrinával még nem találkoztál, igaz?

A férfinak ráncba szaladt a homloka.

– Valóban nem.

Weston közelebb jött hozzám.

– Sabrina, ő Dylan Locke. A hétre jött, hogy meglátogassa a fiát.

Ez tisztázza a dolgokat. Dylan Locke vezette a Reach londoni irodáját. Ő volt a cég egyik alapítója. Összesen öten voltak – Nate Sinclair, Weston, Donovan, Dylan és Cade Warren, aki a tokiói irodát vezette.

– Nagyon örülök, hogy megismerhetlek – mondtam, miközben kezet ráztam vele. – Én vagyok a marketingstratégiai igazgató.

– Á, te jöttél Robbie Wise helyére, amikor őt áthelyezték hozzánk Londonba – mondta Dylan. – Robbie jól végzi a munkáját, de nem olyan bájos, mint te. És büdös. – Visszafordult Westonhöz. – Borzasztóan szexista dolog tőlem, ha azt mondom, szerintem te jártál jobban az üzlettel?

– Donovan járt igazán jól. – A sorok között olvasva egyértelmű volt, hogy korábban tett már említést Dylannek rólam. Hogy ezzel azt próbálja üzenni, hogy ő az, vele kavart Donovan.

Ami rendben volt. De nem volt kedvem Donovanről beszélni.

– Weston, kérlek…

– Ma hívott – mondta komolyan. Ilyen egyszerűen. Mintha tudná, hogy szavaira elakad a lélegzetem, de mégis úgy gondolná, hogy az a legjobb, ha egyenesen, kertelés nélkül elmondja.

– Felhívott? – Reméltem, senki nem veszi észre, hogy remeg a hangom.

– Azt mondta, ne áruljam el.

– Senkinek? Vagy nekem? – Basszus, nem kellett volna ezt a kérdést feltettem. Már tudtam a választ. Ha velem akart volna beszélni, akkor engem hívott volna.

Weston lehorgasztott feje beigazolta a gyanúmat.

– Sajnálom!

Kedves volt tőle, hogy érdeklik az érzéseim. És, gondolom, rendes dolog volt, hogy egyáltalán elmondta. Ugyan Westonnel barátok lettünk azokban a hetekben, először Donovan barátja volt. Nem tartozott nekem hűséggel.

Abban a pillanatban viszont képtelen voltam megköszönni neki.

– Nem érdekel – mondtam, amikor lépett egyet előre, hogy megvigasztaljon. – Azt csinál, amit akar. Engem már nem érdekel. – Hazugság. De talán, ha tovább mondogatom, akkor valaki elkezd nekem hinni. Talán még én magam is.

Hirtelen kínossá vált a helyzet.

– Helló, én Audrey vagyok! Sabrina húga.

Köszönő pillantást akartam küldeni felé, amiért megtörte a furcsa pillanatot, de teljesen Dylanre figyelt. Abból, ahogy a haját dobálta és kihúzta magát, arra következtettem, hogy azt szeretné, ha a férfi is rá figyelne.

– Látom a hasonlóságot. – Dylan szerencséjére a húgom szemén tartotta a tekintetét, ahol minden tisztességes negyvenes férfinak illik, amikor egy olyan lánnyal találkozik, aki feleannyi idős, mint ő.

Ha bárhova máshova nézett volna, akkor talán el kellett volna vele beszélgetnem, hiába a cég tulajdonosa.

– Te is itt dolgozol? – kérdezte.

– Nem. Sabrina csak körbevezetett. Most járok először New Yorkban. Nagyon izgalmas.

Dylant látszólag meglepte a lelkendezése, még ha nem is negatívan.

– Igen, biztos vagyok benne, hogy az első alkalom izgalmas.

– Túl régen volt már a te első alkalmad, Locke? Már el is felejtetted, milyen érzés a szűzhártya szakadása? – cukkolta Weston.

– Úgy tűnik, azt felejtettem el, hogy milyen veled és a szexuális tartalmú megjegyzéseiddel eltölteni egy estét.

Olyan pillantást vetett az üzlettársára, amiből arra következtettem, hogy jobban értékelné a megjegyzéseket, ha nem előttünk hangzottak volna el. A Westonnel töltött idő sokkal kellemesebb lenne az idősebb férfinak, ha nem aggódna közben azon, hogy megsérti fiatal, női beosztottját és az ő még fiatalabb húgát.

Ezért ért váratlanul, amikor ezután így szólt:

– Éppen vacsorázni készültünk. Nagyon örülnénk, ha ti is csatlakoznátok hozzánk.

KETTŐ

– Műemlékfélelem? – kérdezte Weston egy órával később, és villája megállt útban a szája felé.

Természetesen igent mondtunk a vacsorameghívásra. Audrey-t látszólag annyira megigézte Dylan brit kiejtése, hogy valószínűleg megölt volna, ha bármi más programot javaslok. De amúgy sem tettem volna. Amikor az embert a felettese hívja meg valahova, meg kell próbálnia elmenni.

Bár ha tudom, hogy a Gaston’sba terveznek menni, talán többet haboztam volna, csak mert nem akartam a Donovan tulajdonában lévő étteremben enni.

Talán ezért csíptem be annyira. Azt nem tudtam, hogy a többiek miért.

– Műemlékvédelem – ismételte Audrey túlartikulálva a szót, ami elárulta, hogy nem teljesen józan. Már csak bő egy szemeszter volt vissza a Delaware-i Egyetemen végzett mesterképzéséből, műemlékvédelem szakon, és Dylan az egyetemről kérdezte.

Weston lenyelte a foie de veau falatját, és bólogatott.

– Az már logikusabban hangzik. Olyan emberekről van szó, akik múzeumokban dolgoznak a festmények fenntartásán?

– Részben. Van benne kis kémia, kis régészet, rengeteg művészet és még több művészettörténet. De közel sem olyan izgalmas, mint a ti munkátok. – Véleményem szerint túl szerény volt.

– Azt nem tudom, mivel tölti Weston a mindennapjait, de az én munkámnál százszor izgalmasabbnak tűnik – jelentette ki Dylan.

Míg Weston egyre harsányabb lett, ahogy fogyott a bor, Dylan beszédesebbé vált. Kapóra jött, hogy megtudtam egyet s mást új ismerősömről. Ugyan csak felszínes részleteket osztott meg – South Hamptonben született, éveken át Amerikában élt, aztán visszament Londonba, titkon imádja a Metallicát, elektromos basszusgitáron játszik egy helyi pubzenekarban –, nagyon érdekfeszítőnek bizonyult.

– Azért, mert te a pénzügyekkel foglalkozol. A pénzügyekben nincs semmi kreativitás – mondta Weston, nyilvánvalóan felvágva azzal, hogy ő a marketinget irányítja.

– Azt hiszem, apád egészen kreatívan áll a pénzügyekhez – jegyezte meg Dylan.

– Ez csak pletyka. Senkinek nincs bizonyítéka. – Weston kortyolt a borából. – De ezért nem dolgozom neki.

Donovan és Weston apja uralták a pénzügyi szektort. Nekem soha nem mondták el, miért döntöttek úgy, hogy betörnek a reklámszakmába ahelyett, hogy a családi üzletet vennék át.

Lelkesen fogadtam ezt az apró részletet.

– Korrupció a King-Kincaid vállalatban? – Kissé közelebb csúsztam hozzá a székemmel. – Kérdezhetek?

Nevetve hessegetett el kézfejének finom mozdulatával.

– Nem. Nem kérdezhetsz.

Továbbra is bámultam rá. Mint kiderült, az alkohol szégyentelenné tesz.

Weston felsóhajtott.

– Semmi olyan nem történt, amit egyesek ne sejtettek volna már. Én sem tudok többet nálad. De többek között határozottan ezért akartuk D-vel a saját utunkat járni. Hogy őszintén mondhassuk, hogy nem tudunk róla.

Abban ugyan kételkedtem, hogy Donovan valaha úgy érezte, hogy szeretne valamiről nem tudni, Westonnel kapcsolatban ez valószínűleg tényleg igaz volt.

– Hát, ez bölcs döntés volt, gondolom. Továbbá unalmas. Kinek van valami izgalmasabb története? – Másik felettesemhez fordultam. – Veled mi a helyzet, Dylan? Hogy kerültél a Reachhez a két bohóc mellé?

Elmosolyodott és szalvétájával megtörölte a száját.

– Volt már tapasztalatom az ügyvezetéssel egy másik reklámcégnél. Donovan bölcsen észrevette, hogy szükség lesz még egy racionális emberre, hogy ellensúlyozzuk a fegyelmezetlenséget.

– Még egy racionális emberre? Ki lenne az első? – Azonnal megbántam a kérdést, mert tudtam, hogy Donovan a válasz. Ő alapította a Reachet. Ő alkotta meg. Ő az egész mozgatórugója. Így hát, nem is vártam meg a választ. Amúgy is, igazából róla akartam megtudni egyet s mást, akár szívesen ismertem el, akár nem. Akár el is indulhatok abba az irányba. – Donovant honnan ismerted? Nehéz elképzelnem, hogy azonos körökben mozognátok.

– Hmm, nem. Nem egészen – ismerte el Dylan. – Hosszú évekkel ezelőtt ismerkedtünk meg. A menyasszonya anyja volt a feleségem.

Jegesnek éreztem a bőrömet, a véremet melegítő alkohol ellenére. Erre nem számítottam.

– Amandáé?

– Szóval tudsz róla.

– Igen. Donovan mesélt róla.

Legalábbis a lényeget – hogy szerette, a megszállottja lett, aztán magát hibáztatta a haláláért. Elmondta, hogy Amanda a magánnyomozót próbálta lerázni, akit Donovan fizetett, amikor halálos balesetet szenvedett. Róla kerestem információt, amikor megtaláltam a rólam szóló aktáját.

– Tényleg? – kérdezte Dylan nyílt meglepetéssel. – Jó jel, hogy beszél róla. Általában meg sem említi. Nagyon nehezen viselte a halálát. Ahogy mindenki. Nagyon aranyos lány volt. Borzasztóan fiatal.

Westonre pillantottam, hátha közbe akar szólni. De ő látszólag örömmel hagyta, hogy én beszéljek Donovan nevében.

– Azt hiszem, még mindig nehezen viseli – mondtam. Azon túl, hogy önmagát hibáztatja, Donovan azt is mondta, hogy nem szerethet senki mást. Azért, amit vele tett. És, ugyan egyértelmű bizonyítékom nem volt, úgy tűnt, velem ugyanazt tette.

– Ez nem meglepő – mondta Dylan csalódott hangon. – Nagyon megkínzott az a pasi. A kapcsolatuk kezdettől bukásra volt ítélve.

– Miért mondod ezt? – Igyekeztem nem túl kíváncsinak tűnni, ami nem volt kimondottan egyszerű feladat, ugyanis kétségbeesetten meg akartam tudni mindent. Bármit.

– Túlságosan szerelmes volt belé. – Letette a villáját, aztán elkezdte kitölteni a maradék bort mindenki poharába.

Audrey összevonta a szemöldökét.

– Túlságosan szerelmes? – kérdezte jelentőségteljesen. – Hogy lehet valaki túlságosan szerelmes?

– A megszállottja lett. – Amint Dylan megtöltötte a poharamat, belekortyoltam. Na jó, szinte hörpintettem. – Mindent tudott róla. Minden érdekelte. A csillagokat is lehozta volna neki az égről.

Tíz éve történt, a nő halott volt, én mégis sajgó féltékenységet éreztem.

Nem szabadott volna tovább kérdezősködnöm.

De képtelen voltam megálljt parancsolni magamnak.

– Ezt hogy kell elképzelni?

Istenem, annyira szánalmas voltam…

– Dylan! – hajolt Weston közelebb üzlettársához. – Sabrina… tudod, Donovannel van. – Mintha nem ülnék ott velük. Mintha nem hallanám, amit mond.

– Nem vagyok Donovannel! – csattantam fel kissé túlságosan védekezően. – Ő Franciaországban van. Én pedig itt. A szó semelyik értelmezése szerint sem vagyok vele. – Visszafordultam Dylanhez. – Hogy nézett ki a túlzó szerelme? Nyilvánvaló volt? – Hasonlított arra, amit velem tesz?

Illetve tett. Nem volt okom azt hinni, hogy még mindig figyeltet. Azt hinni, hogy akár csak egy kicsit is érdeklem.

Dylan látszólag megfontolta, amit Weston mondott, de mégis válaszolt.

– Feltűnően nem. Biztos vagyok benne, hogy a legtöbben észre sem vették. Diszkrét volt. De mindig ő irányított. Mindig egy lépéssel előrébb járt az Amandát érintő ügyekben. Emlékszem, hogy egyszer egy Tiffany karkötőre vágyott. Azt a fajtát a cég már nem is gyártotta, de Amanda látott egyet egy jótékonysági árverésen, és meggyőzte az anyját, hogy licitáljon rá. De nem sikerült neki. Őszintén szólva nem próbálkozott túl kitartóan, és valaki más vette meg. Donovan megtudta, aztán felkereste azt, aki megvásárolta. Egy héttel később Amanda meg is kapta a karkötőt.

Audrey felsóhajtott mellettem.

– Ez eléggé romantikus.

Dylan szemét néztem, hogy ne küldjek szúrós pillantást a húgom felé nyilvánvaló árulásáért.

– Egy másik alkalommal – folytatta, és látszólag majdnem annyira el akarta mesélni, mint amennyire én szomjaztam a tudást – Amanda vitába keveredett a felügyelőjével a Harvardon. Az óra, amit felvett, nem számított úgy, ahogy ő hitte. Hamarosan eltanácsolták a felügyelőt az iskolából, hitelkártyacsalás vádjával.

Weston felhorkant.

– És azt mondod, emögött is Donovan áll? Én hallottam róla, és semmi nem kötötte hozzá Donovant.

Dylan vállat vont.

– A King-Kincaid nem képes a jelentéseket módosítani? Én csak annyit tudok, hogy Donovan egyáltalán nem tűnt meglepettnek, amikor megtörtént, Amanda következő felügyelője pedig mindennemű probléma nélkül beszámította a kurzusért járó krediteket. Ráadásul vadiúj Jaguarral járt. Miben fogadunk, hogy a hitelt egy King-Kincaid bank hagyta jóvá?

Weston a fejét ingatta, látszólag nem győzte meg.

De ő nem látta a rólam készült aktát. Én igen, és Donovan rengeteg hasonlóan szélsőséges dolgot tett értem. Pedig én nem is voltam a menyasszonya.

– És szerinted mindez azt bizonyítja, hogy szerette? – kérdeztem Dylant, mert kétségbeesetten vágytam rá, hogy a tettei jelentsenek valamit.

– Határozottan azt bizonyítja – mondta álmodozóan Audrey. Áthatóan nézett rám. – Aki ilyesmit tesz valakiért, az nyilvánvalóan szerelmes.

Nem vettem rólam tudomást. Az ő véleményét már tudtam a helyzetről. Azt már tudtam, mit remél ő Donovannek és nekem.

– Túlságosan szerette – ismételte Dylan. – Akkor sem működött volna a kapcsolatuk, ha Amanda életben marad.

– Szerinted nem? – kérdezte Weston. Ő mindig azt mondta, hogy Amanda és Donovan kapcsolata nagyon komoly volt.

– Mert idővel megfojtotta volna? – kérdeztem, mert próbáltam kitalálni a lehetséges kimeneteleket.

– Mert nem valóságos – jelentette ki Dylan határozottan.

– Mi nem az? – kérdeztem zavartan.

– Az egész. A szerelem. A házasság. Elavult szokás. Amanda látszólag két lábbal állt a földön, és reális elvárásai voltak. Donovan viszont elhitte. Elhitte az érzéseket.

– Te nem hiszel a szerelemben. – Audrey kijelentése egyszerre volt döbbent és hitetlenkedő.

Weston legyintett.

– Ne hallgass rá, Audrey! Ő csak egy megkeseredett, elvált öregember.

– Megkeseredett az vagyok. Hála az égnek elvált is. De hogy öreg… – Dylan végignézett asztaltársaságunkon. – Hát, ebben a társaságban talán ez is igaz. De ez nem jelenti azt, hogy tévedek. Sőt, én vagyok itt a legbölcsebb, nekem van a legtöbb tapasztalati pontom, és én mondom: a szerelem nem igazi. Csak egy illúzió. Marketingfogás. Azért találtuk ki ezt a fogalmat, hogy szebbé tegyünk egy szürke, elnyűtt társadalmi rendszert, mely teljes egészében a párosodásra épül. Weston álkapcsolata valószínűleg a legbölcsebb kapcsolat, melyet mostanában láttam. Ennél igazibbá nem is nagyon válhat, kölyök. Élvezd ki, amit nyújt, és ne kattogj a káoszon! Nincs mit megérteni. Azért káosz, mert fikció. És valamiféle őrült okból kifolyólag a modern nyugati civilizáció úgy döntött, hogy minél nagyobb káosz a dolog, annál jobb a történet.

Audrey megitta a borát, majd letette a poharát.

– Ez nagyon szomorú volt.

Szomorú, de valószínűleg bölcs is, gondoltam. Huszonhét éves voltam már, és egyik kapcsolatom sem közelítette meg soha azt, amiről az emberek álmodoznak. Donovannel jutottam a legközelebb hozzá, de csak mert ő volt az első férfi, aki rákényszerített, hogy szexuális téren őszinte legyek. Ennél tovább nem jutottunk. Talán nem is lett volna hova.

– Hű, Dylan! – szólalt meg Weston, miközben letette a szalvétáját. – Ez nagyon kiábrándító volt. Nem jutsz elég puncihoz, öreg. Beszéljünk a tinderes lehetőségeidről a tengerentúlon?

Dylan szúrós tekintettel nézett Westonre.

– Ez talán nem túl illendő beszédtéma ilyen vacsoratársaságban.

Weston hasonló pillantással jutalmazta.

– De az amerikai társadalom legfőbb életcélján taposni az?

– Tudod, mit? – fordultam Westonhöz. – Te papucs lettél. – Egy hónappal korábban nem védelmezte volna a romantikát. Elizabeth Dyson az agyára ment.

– Az ő pártját fogod. Hát persze – ingatta a fejét.

Nem akartam egyetérteni, Audrey érdekében. Azt akartam mondani, hogy még mindig hiszek a „boldogan éltek, amíg meg nem haltak” típusú történetekben. A szüleink meghaltak. Én szolgáltattam neki példát a felnőttlétről. Nem akartam, hogy cinikussá váljon.

De az aznap este és az azt megelőző hetekben történtek miatt már nem tudtam, hogy hiszek-e a szerelemben.

Audrey pedig már felnőtt.

– Senki pártját nem fogom – jelentettem ki. – Csak a sajátomat.

Dylan felém emelte borospoharát.

– Ez az, csajszi!

Addigra elfogyott az étel az asztalról. Weston a cég számlájára íratta a vacsorát, aztán felállt, és kihúzta nekem a széket.

– Menjetek csak! – fordultam a férfiak felé. – Mosdóba kell mennem indulás előtt. Audrey?

– Én jól vagyok itt. – Vagyis egyetlen másodpercről sem akart lemaradni Dylannel. Jó kedélyű, kacér természetét szerettem volna a kora számlájára írni, de nekem soha nem volt ilyen könnyű az emberekkel. Olykor féltékeny voltam rá.

De örültem is neki.

– Találkozzunk a liftnél? – kérdezte Weston. – Hozzuk a kabátodat.

– Sietek.

A mosdóból visszafelé másik úton mentem az éttermen át, mint odafelé. Nem szándékosan. Csak eltévedtem, és hirtelen annál az asztalnál találtam magam, melyet Donovan használt mindig, amikor ott járt. Teljesen véletlen volt.

Legalábbis ezt mondogattam magamnak.

Az viszont határozottan véletlen volt, hogy találkozott a tekintetem az ott vacsorázó nővel, ahogy elsétáltam mellette.

– Sun? – Csak egyszer találkoztunk, de arca felejthetetlen volt. Ő volt az a modell, akivel Donovan szeretett szexelni. – Micsoda meglepetés!

A nő mosollyal köszönt, de aztán tekintete vacsorapartnerére tévedt.

Megfordultam, hogy kövessem a tekintetét, és szemtől szembe találtam magam Donovan Kincaiddel.