Table of Contents

- Prológus

- Ostoba álom

- A gödör

- Násztánc a halállal

- Pokoli csapda

- A halálvarázsló

- Ervin

- Húsdaráló

- Véres torkú angyalok

- Ajánló

- A szerző bemutatkozása

VÉRESTORKÚ ANGYALOK

Hári Tamás

Copyright © Hári Tamás 2023

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Az elektronikus könyvet kiadja a HELMA Kiadó.

Cím: 8630 Balatonboglár Szabadság u. 75.

Telefon: +36 (30)499-34-77

E-mail cím: info@helma.hu

Webcím: www.helma.hu

A kiadásért felel a HELMA Kiadó ügyvezetője Dvariecki Bálint

Kiadás dátuma 2023.

ISBN 978-963-639-082-2

A borítót HÁRI TAMÁS tervezte

Lektorálta: Sipos Bettina

A szerzőről és a kötetről további információk elérhetők az alábbi internetes felületeken:

A HELMA kiadó hivatalos Weboldala: www.helma.hu

HELMA Youtube csatorna: https://www.youtube.com/@HelmaKonyvek

HELMA Instagram: https://instagram.com/helmakonyvek?igshid=YmMyMTA2M2Y=

HELMA Tik-tok csatorna: https://www.tiktok.com/@helma_konyvek

HELMA facebook oldal: https://www.facebook.com/HelmaKonyvek

Helma Vendéghang podcast elérhetőségek:

Anchor.fm, Spotify, Google Podcast, Apple iTunes

RSS: https://anchor.fm/s/976b6eac/podcast/rss

Tartalom

Prológus

Ostoba álom

A gödör

Násztánc a halállal

Pokoli csapda

A halálvarázsló

Ervin

Húsdaráló

Véres torkú angyalok

Ajánló

A szerző bemutatkozása

Ez a néhány sor csupán a fantáziám szüleménye. Ha mégis felfedezni vélnél bármilyen hasonlóságot a valósággal, hidd el, csak a képzeleted játszik veled!

FIGYELEM! Jelen kötet kizárólag 18 éven felüli olvasóinknak ajánlott!

Prológus

Történt egyszer, hogy a Teremtő feladta egy pillanatra bokros teendőit és világot megváltó munkáját és letekintett a földre, hogy lássa, hogy élnek a teremtményei. A világban folyó háborúk és természeti katasztrófák olyan mértékben lefoglalták, hogy sokáig nem volt erre ideje, de most késztetést érzett rá, hogy megtegye. Na persze mondhatnánk, hogy kissé visszás Isteni megvilágosodásról beszélnünk a Teremtőt illetően, de ebben a helyzetben kimondható, hogy mégiscsak erről volt szó.

Szóval mondom, lenézett ránk odafentről és a látványtól egészen elképedt. Az ember, akit oly tökéletesnek hitt – lévén Ő teremtette –, egészen kifordult magából, és borzalmasan viselkedett. A földlakók, akik a tanítást megtartva vadul szaporodtak, jócskán túlnépesedtek, miközben erősen fittyet hánytak a szabályokra. Megcsalták, becsapták, meglopták, és néha bizony meg is ölték egymást. Törvénytelen gyermekeket nemzettek, akiket rendre magukra hagytak, és saját jóságosnak hitt, tökéletesnek gondolt életmódjukat adták tovább követendő példaként utódaiknak. Mindennaposak voltak a tömegmészárlások és a gyilkosságok, szemrebbenés nélkül bántották a gyengéket és az elesetteket. Kimondhatjuk tehát, hogy a tökéletesnek hitt ember a Teremtő szemében megbukott. Mindegyik boldogtalanul lógatta az orrát, és bizony ez nem mehetett így tovább. Úgy festett, hogy az emberi lényekről még a sátán is lemondott, olyan reménytelennek látta őket.

Megoldás kellett! Na persze, ez nem volt ilyen egyszerű. A Magasságos fejében is átfutott a gondolat, hogy tesz egy újabb tanúságtételt, vagy valami borzalmas büntetést ró ki, de történelmi tapasztalata volt, hogy hosszú távon ennek biztosan nem volna foganatja. Az emberi lény értetlenül értelmes volt. Mit tagadjuk, minden okítás ellenére, folyton hülyeséget csinált. Valóban menthetetlennek tűnt.

Mivel a Teremtő mindent a szeretet erejével igyekezett megoldani, hamar rájött, hogy csak abból tud kiindulni, ha az egyes teremtményeket boldoggá teszi, és így maga felé fordítja őket. Hamar meg is fogant benne a gondolat, hogy mit kell tennie. Nem akart előre kiválasztani senkit, úgy döntött, alakot ölt, és saját maga intézi el, amit kell.

Némi előkészület után, egy csinos, fiatal férfi képében tűnt fel egy forgalmas téren, és a földi lényeket figyelte. Szorgosan rohangáltak a dolguk után, idegességgel vegyes szomorúsággal az arcukon, semmi esetre sem értve létük értelmét, és magukban elmélyülten igyekeztek követni infantilis vágyálmaikat. A Teremtőnek megakadt a szeme egy kövérkés, vörös hajú lányon, pufók arcát, vastag keretes, fekete szemüveg csúfította, bőrét szeplők és pattanások borították. Vékony szálú, zsíros haja sűrűn összefonódott indaként borult az arcába. Lehajtott fejjel lépkedett a tömegben, igyekezett szégyenében észrevétlen maradni. A rengeteg bántás, amit külseje miatt elszenvedett, kiölt belőle minden magabiztosságot. Nyilvánvaló volt, hogy egy nagy adag önbizalom elhozhatná számára a boldogságot.

A Teremtő rendkívül megörült felfedezésének, és öles léptekkel indult meg választottja felé. Ahogy elhaladt mellette, lehelet finoman érintette meg a karját, majd a tér túloldalára érve, megfordult és árgus szemekkel figyelte, hogy mi fog történni. A lány megtorpant. Kihúzta görnyedt hátát, és felszegett állal körülnézett. Szinte egyenként mérte végig a körülötte álló embereket, akikről addig azt gondolta, hogy mélyen lenézik. Lassan fölényes mosoly terült szét az arcán. A Teremtő, ahogy nézte, rájött, hogy éppen erre gondolt. A lányon elhatalmasodó magabiztos erő boldoggá tette, és a Magasságos biztosan tudta, hogy elérte a célját. Ám a következő pillanatban maga is döbbent arccal figyelte, hogy mi történik. A kiválasztott lény fennkölt vigyorral a képén vetkőzni kezdett. Egyenként dobálta a ruhadarabjait egy hajléktalan felé, és egy perc múlva anyaszült meztelenül állt a tér közepén. Lassan végignézett magán, és ordítani kezdett.

– Látjátok, milyen tökéletes vagyok! Hibátlan, feltétel nélküli szeretetre képes Isteni alkotás vagyok! Egy közületek, úgyhogy nézzetek rám! Szép vagyok és boldog, mint ti!
Önfeledten vigyorgott és széttárta a karját. Úgy tűnt, hogy meztelen testéhez ölelné az összes többi halandót. Az emberek egy pillanatra meghökkenve nézték, volt, aki meg is állt, volt, aki csak menetközben pillantott rá. Néhányan gúnyos megjegyzéseket tettek, egy idős asszony le is köpte.

– Te volnál az Isteni csoda? Te ragyás tehén! – ordította felé vicsorogva és öklét rázva, többször kiköpve.
A lány túlcsordulva az önbizalomtól, vigyorogva tűrte.

Ez azért már a Teremtőnek is sok volt. Csettintett az ujjával, és a következő pillanatban a lány már újra felöltözve haladt át a téren. Minden résztvevő elfelejtette az iméntieket. Mintha meg sem történtek volna. – Ez hát a kezdők kudarca! – Ezt gondolta magában a Teremtő, és jobbnak látta valaki mást választani. Ez nem is lesz olyan egyszerű!

Mi persze idelent előre gondoltuk volna, hogy ez lesz, de a Teremtő minden jósággal telve nem is sejtette ezt a mértékű gonoszságot. Igyekezett tanulni a hibájából, kinézte hát következő alanyát.

Az idős férfi lehorgasztott fejjel, lassan sétált egy magas épület felé. A ház bejárata felett a kórház felirat díszelgett. Az öreg anélkül lépett le a járdáról a zebrára, hogy körülnézett volna. Komótosan átkelt az úttesten, és a Teremtő rögtön tudta, hogy ha valakinek, hát neki szüksége van boldogságra. Azért kimondhatjuk, hogy az iménti fiaskó kissé kedvét szegte, és felébresztett benne némi kétséget azt illetően, hogy valóban ez-e a jó megoldás, de végül hamar meggyőzte magát. Azt akarta látni, hogy ez a férfi mosolyog a boldogságtól. Felbátorodva követte hát az épület belsejébe. Az első emeleten érte utol, ahol az idős ember éppen nagyot sóhajtva leroskadt egy műanyag székre a váróteremben.

Hamarosan egy fehér köpenyes fiatal orvos szikár alakja vált ki a folyosó sötétjéből, és értetlen arccal – kezében leleteket lobogtatva – viharsebesen közeledett az öregember felé. Amaz megtartotta a közönyét, érzelmek nélküli várakozással emelte a tekintetét a fancsali képű doktorra. Nem szólt, de arcvonásai elárulták, hogy figyel. Az orvos köszönés nélkül belekezdett a mondandójába.

– Nézze, megbeszéltük a múltkor, hogy az Ön testében olyan mértékben hatalmasodott el a rák, hogy erre már a tudomány mai állása szerint nincsen hatásos gyógymód. Kimondhatjuk, Ön végstádiumban volt.

Az Öreg arca is értetlenné vált. Az orvos folytatta:
– Igazán nem értem ezeket a leleteket, pedig többször lefuttattunk minden tesztet. Tévedés kizárva, Ön tökéletesen egészséges.

A szemben ülő Teremtő szája üdvözült mosolyra húzódott. Miközben figyelte, ahogy az idős embernek könnyek szöknek a szemébe, meg volt róla győződve, hogy ezek az öröm könnyei. Végre működik a terve, el fog hatalmasodni az embereken a boldogság. Az Öreg sokára szólalt csak meg, és a mondandója mindenkit mellbevágott.

– Az nem lehet – suttogta –, az Isten ezt nem teheti meg velem! Egy repülőgép szerencsétlenségben meghaltak a gyerekeim és az unokám. Emiatt a feleségem öngyilkos lett. Aznap halt meg, mikor én megtudtam, hogy én is meg fogok halni. Ezért nem öltem meg magam. Rábíztam magam a sorsra, és az emlékezés segített át a terápián is. Két hónapja készülök a halálra, minden ügyet elrendeztem, még a hűtőszekrényben is csak néhány napi étel van. Most már hangosan zokogott. Imára kulcsolta a két kezét, és az égre emelt tekintettel, hangosan fohászkodott.
– Könyörgök neked Uram, szólíts magadhoz! Egy pillanatig se akarok élni tovább!

Ez már a Teremtőnek is sok volt. Zaklatottan fogta menekülőre, az újabb kudarc teljesen letaglózta. Lerohant a lépcsőn, ki az épületből, és a kavargó utca fülsüketítő zajában igyekezett feldolgozni az iménti csalódást. Egy szót sem értett az egészből. Csak akkor vette észre azt a síró asszonyt, aki felé közeledett, amikor az a vállával neki ütközött a sűrű tömegben.

Elszántan követte a fiatal nőt, és úgy gondolta, hogy többször már nem történhet meg az, ami ma már kétszer is előfordult. Bár a fokozódó bizonytalanság átsuhant rajta, amikor újra belépett a kórház bejáratán, de elszánt dühe továbbvitte a folyosókon. A nőgyógyászatra érve észrevétlenül megérintette a nő karját, és már tudta, hogy mire van szüksége. Odalépett az asszonyhoz és megszólította.

– Üdvözlöm hölgyem, megvannak a leletei, kérem jöjjön be velem a vizsgálóba, hogy megismételjük az ultrahangot!

A nő megszeppenve bólintott és elindult utána egy kopott, fehér ajtó felé. Miután levetkőzött, felfeküdt a vizsgáló ágyra, és altestét és hasát szabaddá téve, tisztelettudóan várta az újabb elutasító szakvéleményt. Négy éve küzdött már azért, hogy teherbe essen, és tudta, hogyha ma is kimondják, hogy biztosan meddő, akkor a gyermekvállalás utolsó esélyét is elveszti.

A Teremtő érezte, hogy ez lesz az Ő nagy pillanata. Új életet teremt, amiben Ő igazán gyakorlott, ez nem okozhatott problémát. Ráadásul ezt az embert is boldoggá teszi, és egy örömmel kihordott gyermek is boldog életet él majd.

Urunkat szemlátomást elfogta a mohóság, a siker iránti vágy, ami olyannyira volt emberi tulajdonság, amilyeneket Ő nem igazán akart magára venni. Beláthatjuk, hogy a Teremtő saját képére formálta az embert, és ettől volt az tökéletes és egyedi, Ő maga mégsem szívesen szembesült alkotásai földi gyarlóságaival. Igyekezett hát a munkájára koncentrálni, és tenyerét az asszony méhe fölé helyezve, megteremtett egy magzatot. Majd az ultrahangot odatolva bekapcsolta a dopplert, és némi keresgélés után meg is hallhatta munkája gyümölcsét. Ahogy mozgatta a műszert, az aprócska kopogó hangból határozott és erős szívhang kerekedett. A meddő asszony döbbent arccal meredt rá, és Ő mosolyogva közölte vele a jó hírt.

– Asszonyom, amint hallhatja, Ön áldott állapotban van. Látja, végül siker koronázta a munkánkat!
– Hány hetes a magzat? – kérdezte értetlen bizonytalansággal a nő, és hol a Teremtőre, hol az ultrahang képén lebegő pici magzatra nézegetett zaklatott tekintettel.
– Nos azt hiszem, hogy a negyedik, maximum az ötödik hét lehet. Erős és egészséges magzat, rendben feltapadt és a méhszáj is tökéletesen zárva van. Ez egy komplikáció mentes terhességnek ígérkezik.

Az asszony számolgatott, elgondolkodó arccal ujjain vette számításba a hallottakat.

– De hát a férjem két hónapja Japánban van! Hogy lehetek terhes, ha nem is voltam senkivel? – kérdezte kétségbeesett hangon.

A Teremtő arcára fagyott a mosoly. Átsuhant elméjén a balsejtelem.
– A férjem vallásos ember, biztosan nem marad velem, ha ez kiderül. Ráadásul nem vetethetem el ezt a babát, hiszen évek óta várok rá. Hogyan is ölhetnék meg egy magzatot? Egyedülálló anyaként nevelhetem fel, szegénységben, boldogtalanul.

Felkönyökölt, és számonkérő tekintettel nézett a Teremtőre.

A végképp összeomlott Mindenható sarkon fordult és kiviharzott a vizsgálóból. Túlcsordult a pohár! Ezek menthetetlenek! Ő még soha nem adta fel, de itt nincs mit tenni. Az ember, mint probléma, túlnőtt rajta. Dúlva-fúlva tért haza és többet nem próbálkozott.

Azóta nem jött le közénk. Magunkra maradtunk, szemlátomást boldogtalanul! A Mindenható hátat fordított teremtett világának!

Ostoba álom

Adam kezében veszett sebességgel járt a konyhakés. Szakácsként olyan sok zöldséget és húst darabolt fel életében, hogy még az sem okozott számára problémát, hogy főzés közben tévét nézzen. Úgy mozgatta a kezében a pengét, mintha a teste része volna. Tekintete közben éppen a híreket követte.

A szokásos marhaságok mentek, éppen, mint mindig. Politikusok adták egymásnak a szót, naplopó elemzők, akiknek még sosem volt igaza és néha bejelentkezett egy riporter a stúdióból, aki a következő unalmas bejátszást konferálta fel. Mégis jó volt, hogy szólt valami, így nem érezte magát annyira egyedül.

Egy év telt már el azóta, hogy Anna elment azzal a Joseffel, és itt hagyta ebben az elátkozott házban, amit azóta folyton megült az a magányos csend. Sokszor szinte fojtogatta az egyedüllét. Egy pillanatig sem vett észre semmit és ettől csak rosszabb volt. Bízott a párjában, nem ellenőrizgette, vagy ilyesmi, így nem is vette észre, hogy mi zajlik a háta mögött. Egy nap aztán a nő elé állt és beszámolt erről a Josefről, meg hogy nem tehet róla, de utolérte az igaz szerelem és hogy ilyen csak egyszer van az életben, majd összepakolt és a másik férfihoz költözött. Adam nem szólt. Nem tudott mit mondani. Talán ki kellett volna fakadnia, ordítani, vagy valami ehhez hasonlót, de ez nem Ő volt. Csendben tudomásul vette a dolgot, mert nem tudott tenni ellene, de soha nem törődött bele. Nem történt semmi, amiért ezt érdemelte volna!

Nem telt el nap anélkül, hogy az asszony ne jutott volna az eszébe. Még most is szerette, az Ő sebeit valahogy nem gyógyította az idő. Megpróbált a munkába menekülni, de állandóan akadt néhány perc, amikor minduntalanul a fejébe kúszott az a gondolat, hogy hogyan szerezhetné vissza Annát. Már-már beteges volt ez a megszállottság, és ezt Adam is tudta, de képtelen volt uralni a gondolatait. Azok időről-időre átvették az irányítást az érzelmei fölött.

Barátok maradtak, ezt Adam akarta így. Másképp soha nem láthatta volna Annát, de ennek a gesztusnak nagy ára volt. A nő rendszeresen átjött hozzá és ráborította a lelki szennyesét, ami elég sok intimitást is tartalmazott olykor. A férfi ezeken a találkozókon úgy érezte, mintha kést forgatnának a sebeiben, de mindent elkövetett, hogy ne látsszon rajta semmi. A lebukás veszélye Damoklész kardjaként lebegett a feje felett, de ez mit sem számított. Sokszor csak áhítattal nézte Annát, hogy milyen gyönyörű, hallgatta a hangját és vert a szíve, mint a tam-tam dob. Néha alig értette a neki mondott szavakat, annyira izgult. Úgy tűnt, hogy kölcsönös a ragaszkodás, annak ellenére, hogy nem volt egyforma az indíték.

Persze Josef nem igazán nézte ezt a barátságot jó szemmel. A féltékenység teljesen elvakította, és ezért gúnyos, kicsinyes megjegyzésekkel igyekezett Adamot bántani, ahányszor csak alkalma nyílt rá. Arra azért ügyesen odafigyelt, hogy senki ne legyen ezeknek a kis incidenseknek fültanúja. Azt még Ő is tudta, hogy lerombolná ezzel a saját kapcsolatát Annával. Az pedig, hogy nem kapta meg a párjától azt a feltétlen bizalmat, amit a volt pasi megkapott, még inkább mardosta az önérzetét. A gyűlölet egyre mélyült kettejük között, végül már nem is beszéltek egymással. Adam azért nem hagyott ki egy-egy gúnyos mosolyt, ha nyertesen jött ki egy vitás helyzetből. Ő sem volt szent, de ez sem a várható békét készítette elő kettejük között.

Ahogy telt az idő, egyre inkább megrekedt ez az ambivalens hármas viszony és csak emésztett lelkileg minden résztvevőt. Mégsem történt semmi. Senki sem akarta elengedni, amije volt, pedig a továbblépéshez muszáj lett volna beismerniük, hogy lemondás nélkül nem fog menni. Anna állította, hogy szereti Josefet, mégis, ha csak tehette, Adammal lógott. Persze este a másikhoz ment haza, és nem volt viszonya az exével, de Adam érezte, hogy ez azért több mint barátság. Nem tudta magának se megmagyarázni, hogy miért, de ettől az érzéstől csak még makacsabbul ragaszkodott a nőhöz, és talán ezt is érezve, az is hozzá. Mindennaposak voltak a féltékenységi jelenetek, de tettlegessé soha nem fajult a vita. Adam egy kanál vízbe bele tudta volna fojtani a másik férfit, de avval mindent elrontott volna. Mindig az izgága Josef volt a kezdeményező, észre sem véve, hogy ezzel automatikusan kiváltja Annából a védelmi ösztönöket, aki ilyenkor rendre Adam védelmére kelt.

A zöldség elfogyott, és a férfi visszazökkent gondolataiból a jelenbe. Kitöltött egy fél pohár fehér bort, és lehuppant a nappali kanapéjára. A tv-re bámult, a híreket nézte. Semmitmondó gazdasági vonatkozású eseményeket taglaltak, tőzsdei elemzők nyilatkoztak a pénzügyi válsággal kapcsolatban, Adamot mégis megnyugtatta ez a duruzsolás. Nem érintette egyik riport tartalma sem, és nem is érdekelte, de valahogy kellemes volt, hogy elvonja a figyelmét, miközben a hűvös italt kortyolgatta. Szabadnapos volt, nem tervezett semmi különlegeset, csak valami könnyű ebédet akart összedobni és ejtőzni egész nap.

Megszakították a híreket és egy bemondó rendkívüli helyzetet jelentett be. A szomszédos ország hadserege tankokkal lépte át a határt és a civileket lövi. Adam tátott szájjal figyelte a képernyőt és egy különösen merész terv kezdett körvonalazódni a fejében. Itt volt hát a megfelelő alkalom, hogy megszabaduljon Joseftől. Ha Anna hirtelen háborús özveggyé válna, szabad lenne az út, hogy visszakapja. Ilyenkor elkél a vigasztalás. A merész ötletet tettek követték. Adam nem tudhatta, hogy mennyi ideje van, míg ideérnek, igyekeznie kellett. Csak a saját életét nem féltette. Az asszony nélkül az úgyis értéktelen.

A részletek kidolgozására nem volt idő, ezért improvizálnia kellett. Morfondírozott, hogy hogyan is kezdjen hozzá, miközben izgatottan kiitta a borospoharat. A fanyar ital tüzet gyújtott a gyomrában. Krákogva nyúlt a telefonért. Volt egy osztálytársa, aki továbbtanult, és most a minisztériumban dolgozott, de nem beszéltek már vagy húsz éve. Amúgy sem igazán voltak jóban, de rosszban sem. Nem volt bennük semmi közös. Emlékezett rá, hogy elkérte a számát egy osztálytalálkozón évekkel ezelőtt. Vadul pörgette a névjegyeket a telefonjában, de végül rátalált. Anélkül, hogy végiggondolta volna, mit fog mondani, rányomott a hívás gombra. A második csörgés után egy idegesen pattogó férfihang köszönés nélkül szólt bele a telefonba.

– Nem hittem volna, hogy felhívsz. Nem igazán jó az időzítés – mondta az ideges hang meglehetős közönnyel formálva a dorgáló szavakat.

Adam megköszörülte a torkát és úgy döntött, hogy pofátlan lesz. Nem volt vesztenivalója.

– Segítség kéne és nincs kihez fordulnom. Láttam a tv-ben, hogy mi történt.

– Nyilván tudod, hogy erről nem beszélgethetek veled. Még akkor sem tehetném, ha minden este együtt söröznénk, ami ráadásul nincs is így. Szóval, bökd ki, mit akarsz, és meglátom, hogy mit tehetek, de ne fűzz hozzá nagy reményeket – jött a válasz nem túl kedvesen.

– Soroztasd be az exem új pasiját! Küldesd ki a frontra!

Adam úgy gondolta, hogy feltesz mindent egy lapra. Ő sem volt valami barátságos, de ez most nem is érdekelte. Észre sem vette, hogy milyen stílusban adja elő a kérését. A vonal másik végén egy kis csend után a hang dühösre váltott.

– Felhívsz annyi év után, annak ellenére, hogy sose voltunk jóban, és szívesség kérése helyett arra utasítasz, hogy takarítsam el neked az útból azt a hapsit, aki momentán a volt csajodat keféli? Mit képzelsz, ez itt a három kívánság Merlin sátrában a vurstliban? Vagy mégis mi jár a fejedben? Te megőrültél! Amúgy lehet, hogy téged is besoroznak hamarosan! Ki tudja! – borult rá a szitokcunami Adamra, aki teljesen kétségbeesett. Azt meg sem hallotta, hogy őt is elvihetik, csak az járt a fejében, hogyan fog megszabadulni Joseftől, ha így nem sikerül. Könyörgőre váltott.

– Te vagy az egyetlen, aki segíthet. Azt hallottam, hogy rendkívüli állapot van, Te elrendelheted, hogy elvigyék. Értsd meg, vissza kell kapnom Annát! Szeretem, nélküle az Én életem nem ér egy fabatkát sem! Könyörgöm is ha kell, csak segíts valahogy! Kérlek! – váltott lassan sírósra a hangja.

– Fanatikus vagy! Miféle nő ér meg ekkora cirkuszt?! Komolyan nem gondoltam volna rólad, hogy ilyen vagy. Mindig olyan kemény voltál és hideg. Nyoma sem volt annak, hogy bárkit tudnál szeretni saját magadon kívül. Ugye nem kezelnek valami elmegyógyintézetben? – a hang magabiztosan uralta el a beszélgetést, közben már-már gúnyosan bántóra váltott a stílusa.

– Nem! – jött a kurta válasz.

– Rendben, mondd az adatokat! Zárjuk rövidre ezt a hívást!

Adam megadott mindent, amit a férfi kért. Türelmetlenül hallgatta, ahogy a vonal túlsó végén kopognak az ujjak a billentyűzeten. Óráknak tűnő percek vánszorogtak ólomlábakon. Elkalandozott a fantáziája, arról képzelgett, hogyan fog megint együtt élni Annával. A mostanra közönyössé vált hang térítette magához.

– Egészségügyileg alkalmatlan. Nem besorozható! Te viszont igen, mert azt is megnéztem. Ha nem akarsz bajt magadnak, akkor a legjobb lesz, ha összepakolsz és elhúzol innen valahová. Én valami jó meleg országot javasolnék! Amúgy örülök, hogy hallottam rólad, igen, mi is jól vagyunk! Kérlek, ne hívj többet! Soha többet! – hadarta el a hang különösebb érzelmek nélkül, majd letette a kagylót.

– Adam döbbenten meredt a készülékre. Ötlete sem volt, hogy most mitévő legyen. Fel-alá járkált a lakásban és az állát dörzsölgetve kínozta magát, hogy hogyan tovább. Időre volt szüksége, de abból volt a legkevesebb.

Teltek a napok és az emberek egyre idegesebben nézték a hírműsorokat, mert tudták, hogy a jövőjükkel néznek farkasszemet. Az országban mindinkább elszabadult az öldöklés, mindennaposak voltak a harcok. Tömegek kezdtek menekülni a legközelebbi határátkelők felé, hogy elhagyják a hazájukat. Lassan elhatalmasodott a félelem, a mindennapi rutinba beépült a tömeghisztéria is. Mások az utcán minden ok nélkül rogytak zokogva térdre, vagy dühösen ordítozva szidták az ellenséges csapatokat. Voltak olyanok is, akik részegen politizálva próbálták meg másokra kényszeríteni a saját véleményüket. A legtöbb ember azonban magába fordult és elcsendesedett. Nem lehetett tudni, hogy mi következik. Aki tudott, igyekezett felkészülni, a boltokban felvásárolni, amit csak lehetett. Ahol nem folytak még harcok, ott próbáltak a lakosok úgy viselkedni, mintha mi sem történt volna. Napról napra romlott mindenki mentális állapota.