Ahhoz, hogy a GFK sorozat új könyveit gyorsabban kiadhassuk, a segítségedre és támogatásodra van szükségünk. Kérjük, írj véleményt, terjeszd a hírünket a közösségi médiában! Minél többen vásárolják meg a könyveinket, annál hamarabb tudunk újakat elérhetővé tenni.

Köszönjük!

Szeretnél elsőként értesülni legújabb regényeinkről? Iratkozz fel hírlevelünkre! Kuponkódok, akciók, hírek csak itt! Legyél te az első, aki értesül új kiadványainkról! Hírlevél feliratkozás itt:

Látogass el Facebook-oldalunkra, ahol találkozhatsz régi és új szerzőinkkel. Nézd meg az új könyvborítókat, és barátkozz más rajongókkal!

Keress minket a közösségi média oldalain!

Facebook:

/GalaktikaMagazin

Instagram:

/galaktikamagazin

Twitter:

/galaktika_hu

Vásárold meg könyveinket min. 25% kedvezménnyel a galaktikabolt.hu -n!

A fordítás alapját képező kiadás:

Kristian Novak

Ciganin, ali najljepši

2016, OceanMore

Sorozatszerkesztő:

Burger István

Irodalmi szerkesztő:

Dr. Mund Katalin

Műfordító:

Bognár Antal és Virág Bognár Ágota

Olvasószerkesztő:

Fehér Katalin

Borító:

Varga Balázs

A kötet fordítását a Horvát Köztársaság

Kulturális Minisztériuma támogatta.

ISBN 978-963-551-103-7

Kiadó: Metropolis Media Group Kft.

© 2016 by Kristian Novak

© Hungarian translation 2022, Bognár Antal és Virág Bognár Ágota

© Hungarian edition 2022, Metropolis Media Group

www.galaktika.hu

Felelős kiadó a Kft. ügyvezető igazgatója

Tördelőszerkesztő: Szegedi Gábor

Sorozatterv és tipográfia: Nagual Design

E-Book: Odin Fantasy Bt.

I.
OIKOFÓBIA
(Félelem az otthonosságtól)

1. Süppedékes talajon / Milena

Tudtad, hogy csak kétféle ősi félelem létezik? A félelem az éles hangoktól és a zuhanástól veled született. Komolyan, fenn van az interneten. A többi százat a hozzád közel állóktól tanulod el. Igen, némelyik óv a veszélyektől. Ám a legtöbbjük csak azért van, hogy tréfát űzzön az életünkből.

Most például világosan érzem, hogy feszült vagy. Minél előbb pontot szeretnél tenni az interjú végére, holott még hozzá sem fogtunk. Attól félsz, hogy elállok tőle. Azt gondolod, hogy szeretnék megszökni ettől az egésztől.

Miért is? Túl sok a gyász ebben a történetben. Túlságosan besározzák vele a nevem. Ebben a történetben az emberekre halál vár. Ez a történet attól a kevéstől is megfoszt, ami még fontos nekem. Beléd ivódott, hogy efféléktől minden normális ember szeretne megszabadulni. Hát, látod, nekem ez az, ami valóban ér valamit. Én már régóta nem a boldogság és a boldogtalanság között választhatnék, hanem a boldogtalanság és a semmi között. Itt pusztuljak bele, én akkor is az előbbit akarom.

A kollégáid mostanában egymásnak adják a kilincset, vagy felhívnak, és megkérdezik, hogy szerintem lezárult-e, és lekaphatnának-e a ház előtt, csak egy fotóra, Milena, állj ide, és ismerem-e az áldozatok családját, tudom-e, honnan jöttek… Az ördögbe is, mit lehet erre mondani?

Nem az dühít, hogy nem kíváncsiak a teljes igazságra, hanem hogy azt várják el tőlem, az én közreműködésemmel megkönnyebbülhessenek. Tudni szeretnék, milyen is az, együttérezni valakivel. Beleélték magukat abba, hogy közük van az egészhez, és ez most, ugye, kínos. Szükségük van valamilyen optimista zárómondatra, mellyel pontot lehetne tenni az efféle ügyek kínos feszegetésére.

Mit gondol, Milena, hm, hogy látja, Milena, rövidre fogva, csak egy mondatot, mit gondol? Mit gondolok? Ahányszor csak hangosan kimondom, amit gondolok, szerzek vele magamnak legalább egy barátot és legalább egy ellenséget. Mindkettőt merő tévedésből. Hát ezt gondolom. Húzzatok el!

Tudod, te egészen máshogy közelítettél meg. Azt mondtad, azt szeretnéd, beszéljem el neked úgy, mintha önmagamhoz szólnék. Ez az, gondoltam. Vele menni fog. Ám semmi sietség, csak lassan. Elvárom, hogy tartsd magad a megbeszéltekhez, ne szakíts félbe! Elvárom, hogy bizonyos dolgok maradjanak kettőnk között. Emberéletekről van szó, idefigyelj, nagyon fontos, hogy ezt megértsd. Ha erre nem vagy kész, akkor most mondd meg! Nincs kedvem az időpocsékoláshoz. Jól van. Leveted a dzsekidet, kilépsz a cipődből, szépen kényelembe helyezed magad, leteszed a karkötőt és a gyűrűidet, töltök magunknak egy-egy pohár vörösbort. Rá is gyújthatsz, én is azt teszem. A bánatról máshogy nem lehet beszélni. Mintha látogatóba jött volna valaki hozzád, aki kedves neked.

* * *

Tudnod kell egy látszólag lényegtelen körülményről ahhoz, hogy valóban megértsd a történteket. A falu körül a talaj süppedékes, mintha csak az alkalomra várna, hogy beomoljon. Tíz kilométernyi aknajárat húzódik alatta, de már nincs az az ember, aki tudná, pontosan merre vezet. Víznyelő keletkezik, ha az eső nagyon eláztatja a talajt, beszakad, ha túl mélyen szántanak, időnként híre megy, hogy valakit csak úgy elnyelt egy üreg a saját udvarában, és szégyenszemre tűzoltóknak kell kihúzniuk.

Tipikus muraközi história ez a szénnel. Kevés is volt, silány is volt ahhoz, hogy érdemes lett volna életeket kockáztatni érte. Az emberek gürcölnek, de a föld semmit nem ad, csak elvesz. A bányákat az 1964-es katasztrófa után zárták be, amikor öt bányász veszett oda valahol a Május 5. tárnában. Már nem is tudják az emberek, miért hívták így a tárnát, de azt igen, mit nyelt el.

Hajnal előtt történt, mesélik, a robaj messze a hegyen túl is hallatszott, és beleremegett az emberek gyomra. Mintha parancsszóra tennék, mindenki úgy, mosdatlanul lépett ki az ajtón, és ment ki a határba. Azon a helyen, ahol, ki tudja, miért, azt hitték, hogy a fiaink fölé értek, voltak, akik kővé meredten álltak, mások elsírták magukat, voltak, akik vérben forgó szemmel szitkozódtak, voltak, akik a földre szorított füllel hallgatóztak, és voltak, akik… nekiálltak ásni. Mondom, ástak. Lapátokkal, vödrökkel, pléhbögrékkel, puszta kézzel, kimeredt szemmel, félholtan, mint a holdkórosok, mint a megszállottak, órákon át, és senki sem merészelte megmondani nekik, hogy örök időkig áshatnak, mire a betemetettekre lelhetnének, mindjárt megfulladtak, vagy vízbe fúltak, mert a Mura a föld alatt is magával vitte azt, ami az övé.

Csak másnap alkonyatkor mentek az utolsók is haza. Ám, érted, már nem ugyanazok az emberek. Ötükkel megfogyatkozva a megmaradtakon attól fogva erőt vett a megosztottság.

Voltak köztünk, akik kétségbeestek, voltak, akik elintézték egy kézlegyintéssel, voltak bosszúra fenekedők, és voltak, akik kaparták a földet. Akit innen szalajtottak, az mind ezek valamelyikét vette magára.

A sabolščakiak megkeményedett teremtések, sokszor, tudod, emberbőrbe bújtatott köveknek látom őket. Nem csapnak lármát apró-cseprő gondok miatt. Nem éri őket váratlanul, hogy egy-egy hozzájuk közel álló embert elnyeli egy váratlanul támadt üreg. Másfelől az sem, ha idegenként bukkannak elő.

Bennük mintha még… bennünk valahol mintha még pislákolna a remény, hogy az az öt ember valahol túloldalt, talán kicsit távolabb az erdőkben vagy északabbra kikecmergett, és egy éjjelen majd árnyként visszatér, kopogtatnak, ki-ki az övéi ajtaján, kezet mosnak, levetik lábbelijüket, és lepihennek. Néha rebesgetik, hogy éjszaka vagy kora hajnalban valaki megint kísérteteket látott lófrálni a faluban. Ám ezt, pszt, nem kell nagydobra verni.

Sabolščakban az emberek csak úgy eltűnnek és megjelennek, ezt föl kell fognod. Azok tűnnek el, akiknek túl sok életük van, és megjelennek azok, akiknek alig van életük. Velem is valahogy így történt.

Amikor tizenöt év elteltével visszatértem Sabolščakba, egy sokkal rosszabb helyről jöttem. Mások ezt idegen helynek neveznék. Számomra az maga a lemondás, idegen test volt. Mint valami tüskét, hordozom magamban, amely, ha megfeledkezek róla, egyszer csak elevenembe szúr. Gondolj csak bele, évekig nem nevettem tele szájjal, de el sem hasaltam. Vérbeli sabolščaki némber.

Igen.

Tudd meg, könnyebb, hogy belekezdtünk. Nyilván száz oka is lenne annak, hogy soha ne mondjam el. És csak egy ok az elmondására: talán egy kicsivel kisebb teher nyomja majd a vállam.

Ha egyszer ezt bevallja magának az ember, tisztába jön vele, milyen lenyűgöző is az élet.

2. Bukott királyok / Nuzat

– Mit mond?

– …

– Mit mond?

– Nem fontos. Félrebeszél.

– Nem azért fizetjük, hogy megmondja, mi a fontos, hanem azért, hogy fordítson.

– Azt mondja: „Nem emlékszem a hangjára. Bármit megadnék, ha fel tudnám idézni.” A fiára gondol. No ugye, mondtam, hogy lényegtelen.

– Ide figyelj, minden kibaszott szót le fogsz fordítani, ha ezt kérem tőled! Minden mellékzöngét, minden dadogást. Ha böfög, akkor horvátul fogsz böfögni nekem! Mondd, hogy megértetted!

– Azt mondja: „Álmomban látom, engem hív. Az ágyon ugrál, és kéri, hogy nézzem. Ám ez egy idegen hangja, nem tudom emlékezetembe idézni az övét. Elvesztem, nem megyek tovább.” Nagyjából ezt ismételgeti. Valami kőből faragott bikát… emleget. Két férfinév, Bervan és Dara, meg, úgy gondolom, egy női. Még nem tudtam kihámozni.

– Kérdezze meg, hogy ők vele voltak-e! Kérdezze meg, hogy még itt bujkálnak-e valahol!

– Nem. Biztos vagyok benne, hogy a családjáról beszél. Ők nincsenek vele. Azt mondja, hogy most már túl késő, és… Nézze, én ennek nem látom értelmét. Összevissza beszél, ez az ember szétcsúszott. Ha bármit is ki akar húzni belőle… Most van rá alkalom. Ígérjenek meg neki valamit, és akkor mindent be fog vallani.

– Nem, csigavér! Próbálja meg megnyugtatni! Mondja meg neki, hogy mindent tudni akarunk az elejétől, hogyan jutott el ide! Adjon neki időt! Nekem mennem kell, két órán belül biztosan itt vagyok. A hangfelvevő be van kapcsolva, időnként ellenőrizze! Semmi szín alatt ne kapcsolja ki!

– Csak egy percet, máris. Mintha kérdezne valamit, azt hogy hogyan temették el Azadot. Hogyan temették el az Azad nevű embert? Maga tudja, kiről van szó?

– Kérdezze meg, hogy ki az illető!

– Azt mondja, hogy Azad a barátja. Mindjárt elsírja magát megint.

– Tele vannak önsajnálattal. Amint elkapják őket, picsognak.

– Úgy gondolja, hogy ő…

– Nem vagyok benne biztos. Talán. Habár, azt mondják, a gyilkosok ugyanúgy nem győzik sajnálni magukat, mint a bukott királyok. Ez másféle.

3. Eloldódó kötőfék / Milena

Nem tudom, mennyit láttál belőle. Sabolščak szalagtelepülés, melynek négy északi nyúlványát kilométernyi szélességű lápvidék választja el a Murától. Madártávlatból olyan lehet, mint egy sovány szuka, mely degeszre itta magát a Mura vizéből, kinyuvadt, és a négy lába a folyó felé mered. Közepén a templom, néhány feszület, posta, két kocsma. Vagy három, ha a faluszéli kis szatócsboltot is számítjuk, amit bodegának hívnak, előtte műanyag asztal, rajta sörösüvegek, és az asztalnál olykor egy-egy hallgatag öregember. Délre a hegyek alá tartunk néhány kilométernyi szántóföldön át. Tarka köntös a víznyelőkön. Teljesen lapos vidék volna, ha nincs az öt-hat, erdő övezte halom, te is láttad, milyen szabályos az elhelyezkedésük. Ezek a halmok a bánya ide hordott meddőhányóiként keletkeztek. Korábban itt bányabejáratok voltak, mesélte a nagyapám. Oda többé semmit sem lehet telepíteni, mert megindul a talaj. Ezt felejtsd el!

A bányászat letűntével az emberek visszatértek a földekre, a szőlőbe, egy kevés jószág, a fűrésztelep. A fél évszázados szénbányászat hagyatéka, hogy a sabolščakiak beletanultak a bányásztempóba. Szótlanok lettek, görnyedtek és végtelenül konokak. A szénből épültek meg a községi épületek is, melyek a falu növekedésére várnak, hogy ormótlanságuk igazolást nyerjen, és, igen… Bukov Dol.

Nem tudom, tudtad-e, hogy ezt a ficakot Sabolščak tövében bányászok lakták, szlovének, meg pár magyar. Kezdetben a mieink közül csak kevesen voltak hajlandóak leereszkedni a föld alá. Istenuccse, én a föld alá le nem mék, csak ha meghóttam. Bukov Dol ilyenformán kezdettől fogva a jövevények fertálya volt. De aztán az akkori jövevények megszűntek azok lenni, világos? Vagy hazamentek, vagy elkeveredtek köztünk, sabolščakiak között. Elég az hozzá, a hetvenes évek közepén költöztek oda az első cigányok. Romák. Cigányok. Ha romát mondok, akkor a leírt szót látom. Ha cigányt mondok, akkor az embert látom. Azt hiszem, akkor még a cigányok sem tudták, hogy ők valójában romák, de mindig elbizonytalanít, ha az előbbi nevüket mondom. Most mindenki azt szajkózza, hogy az mennyire sértő, mintha minden ellenérzést eloszlathatna, ha szépen összebeszélnénk, hogy mostantól romáknak kell nevezni őket. Te tudod, hogy ha valakinek, nekem mindegy volna, hiszen én nem gondolok rosszat róluk.

Azt mesélik, kicsiny család volt. Apa, anya és két gyerek. Elüldözték őket valami elátkozott vidékről, mert megsértették egy, a fene tudja, milyen titkos törvényüket. Kis idő múlva jött még két család. Harminc év elteltével a Dolt csupa cigány lakja. És nagyobb is lett, már nem csak az út menti régies egyemeletesekből áll. Befelé terjeszkedett, de nem került közelebb Sabolščakhoz, azt nem. A két falut még most is elválasztja pár kilométer, az út kanyarulata és egy csenevész erdő, meg, ki ne felejtsem, ami meg nem bocsátott sérelmekből felgyülemlett.

Tudod, a baj az, hogy nekik mindörökre a bányászok által hagyott űrt kellett volna betölteniük. Csak ezt senki sem tudatta velük, és ők nem is hajlandók rá. Képzelheted, hogy a muraközieknek, akik a légynek sem ártanának, milyen látni ezeket az embereket, akik pimaszul, semmire rá se hederítve bevágják maguk mögött az ajtót. Makacsul bizonyítva vele, hogy az élet akkor is megy tovább, ha az ember minden elképzelt korlátot áthág. Kimondják, mit akarnak, elveszik, amit lehet, nem félnek sem a zuhanástól, sem az éles hangoktól, mi pedig mind jobban megkeseredünk és belebetegszünk. Tartunk is tőlük. Nemcsak attól, hogy meg ne késeljenek valakit közülünk, hogy büntetlenül ártsanak nekünk… Persze ettől is, de leginkább attól, hogy mindennek ellenére hasonlítanak ránk. Ha túl sokáig figyeli őket az ember, felfedezhet bennük valami ismerős vonást, valamit saját magából. Gondolj csak bele, milyen rémítő felfedezés ez. Nem vagyunk egyformák, a világért sem, nehogy félreérts. Ám a legnagyobb különbség nem a látható jegyekben van, hanem abban, hogy ki mit hallgat el.

A sabolščakiak kiskoruktól megtanulják a mismásolást a cigányok dolgában. A doli gyerekek egyébként kezdettől fogva nem Sabolščakba járnak iskolába, hanem mindig is Vugrinovecbe, habár az kissé messzebb van. A kis sabolščaki gyerekek pedig, gondold el, az iskolai fogalmazásaikban soha meg nem említik Dolt. Évtizedek során nemzedékek dolgozataikban és házi feladataikban leírták tán az egész földkerekséget, távoli országokat és félig a világűrt, a Mura legkisebb hulláma is meg van örökítve bennük, de arról, hogy a folyóhoz Sabolščakból Dolon keresztül visz a legrövidebb út, egy szó sincs. Aki nem idevalósi, nincs vele tisztában, hogy ez nem azért van, mert a gyerekek gyűlölik a cigányokat, hanem mert nem tudják, hogyan írhatnának róluk. Elkerülve, hogy megsértsék őket. Vagy hogy hazudjanak. E kettő között mintha nem találtatnának ismert szavak. Agybaj, nemde?

És minthogy gyerekként megtanultad elfordítani a fejedet, csak foszlányok maradnak meg róluk az emlékezetedben. Biciklivel vagy rossz tragacsokkal közlekednek. Az asszonyok biciklire ülve hetente végigjárják a házakat, és kéregetnek. Arany fülbevalók a zsíros fekete haj alatt. Fémcsatos fekete ünneplő cipők és sáros biciklipedálok. Piknik a füvön a községi hivatal és a Trgocenter között. Bajusz, sötét bőr. A bekérdezés, elvihetik-e az udvaron hányódó régi bádogot. És az a kis, láthatatlan örvény a levegőben, ha valakinek nem köszön az ember. Cigánnyal nem elegyedünk beszédbe. Vagy veszekszik vele az ember, vagy lesi, hogy megnevettessen a bumfordiságával. Más nincs.

A sabolščakiak ismerik a doli embereket, néhányukat névről is. Ám soha nem keveredtek velük. Énrajtam és néhány, problematikus családból való sabolščaki teremtésen kívül. Két-három ilyen lány költözött Dolba. A szeméttelephez vezető úton látni őket, ahogyan püfölik a gyerekeiket, ahogyan kirángatják őket a játékszerek nélküli játékaikból a rozsdás autóroncsok mellett. Nekik nincs visszaút, a mi szemünkben ők rosszabbak a… a mi szemünkben, a mi szemünkben. Milyen undorító, ami kiszaladna a számon!

* * *

Milyenek is vagyunk? Szótlanok, kimértek. A sabolščakiakat a szomszédos falvak lakói furcsállják. Hehehe, a sabolščakiak, hehehe, a sabolščakiak. Így beszélnek rólunk. Különös módon komolykodunk. És nem köszönünk rendesen.

Ha sehova se mész, semmit se tudsz, mondja az egyik. A másik azt feleli rá: Honne menné, bedobsz két sört, oszt mégse letté’ okosabb.

Vagy csak: Van-e kapás? A válasz erre: Harap a csuka rendesen, a patkányok tessék-lássék.

Egész életünkben ugratjuk egymást, és az veszít, aki előbb neveti el magát. Győztes egyelőre nem akar lenni.

Mi van még? Takargatjuk a jószívűséget. Soha ki nem tudódott, hogy ki akasztotta a boszniai menekültek kilincsére minden reggel az élelemmel megpakolt zacskókat. Nehéz erre magyarázatot találni, valami a hivalkodástól való ódzkodás és vágy között, hogy azért csak maradjon csukva az az ajtó.

És, talán a legfontosabb, nem vagyunk mindannyian jóban, de összetartunk. Ezt legalább könnyű megmagyarázni. Attól félsz, hogy nem lesz, aki, még ha hiába is, de ásna utánad, ha elnyel a mélység. Nincs ennél erősebb kötelék.

Tehát szótlanok, komolyak, meglehetősen kimértek. Ezért mindenkit meghökkentett, hogy éppen nálunk szabadult el az erőszak.

Nem tudom, melyik változatot halottad, de itt az enyém. 2014 tavaszán, tehát egy évvel ezelőtt, két sabolščaki ápolónő hivatali kötelességből előadást tartott a doli kultúrotthon új termében. Kizárólag női hallgatóság előtt, ugye világos. A férfiak csak akkor léptek színre, amikor híre ment, hogy fogamzásgátlásról és családtervezésről volt szó. Egyik este tehát nyolc-tíz férfi a faluba vezető úton a kanyarban leintette az egészségház autóját. Állítólag azt mondták a nővéreknek, hogy menjenek vissza oda, ahonnan jöttek, az autó pedig nem állt meg, gyorsított, elsodorta és az árokba lökte a harmincéves Željko Kalanjošt. Voltak, akik azt bizonygatták, hogy világosan hallották, amint az egyik nővér ezt kiáltotta:

– Mocskos cigány. Lelőni!

Az előadóterem előtt álltak meg. Katica Tkalčec kikecmergett az anyósülésről, a fiatalabb, Tanja Jambrožić útját kívülről állták el. Úgy harmincan már iderohantak. A férfiak kiabáltak, hogy merészelik, hogy a feleségeiket magzatelhajtásra és fogamzásgátló tablettákra beszéljék rá. Katica veszekedni kezdett velük. Egyesek szerint azt kiabálta, elege van abból, hogy a cigányok csak vedelnek és szaporodnak, mint a patkányok. Egyszer csak Romano Kalanjoš, az árokba lökött Željko tizenöt éves fia lendületből ököllel fejbe vágta Katicát, aki ettől térdre rogyott. Később kiderült, hogy az ütéstől kirepedt a dobhártyája. Tanja Jambrožić átkecmergett az anyósülésre, majd kimászott az autóból. Kapott ő is két pofont és egy hasbarúgást Romanótól. Ekkor megjelent a falu feje, Milorad Bogdan, és megparancsolta, hogy engedjék ki a faluból a két nőt. A kocsit otthagyva, gyalog távolodtak a főúton, törölgették a turhát a hajukból. Bogdan nemsokára odavezette a hivatalos autót, és azt mondta nekik, hogy az emberek becsapva érzik magukat, és az lenne a legjobb, ha nem is jönnének vissza, mert ő nem szavatolhatja a biztonságukat.

Sabolščakban azt mesélték, hogy Martin Jambrožić, Tanja férje egy szót sem szólt, amikor meghallotta, mi történt. Én tudom, hogy mennek ezek a dolgok. Az évek alatt megülepedett szavak kavarogtak a fejében.

– Tanítsák űket móresre, nincs itten más. Minek fizessek én adót, jobb, ha mindjár’ oda’dom, ne’, cigány! – kiabálta rekedt hangon Ščuk Maricája, akinek az előző évben egy tonna krumpliját szedték föl valakik. Martin közben a motoros ruháját vette magára.

– Valakinek beverném a pofáját. Mér’ kéne mindig gyámoltalannak lenni, hogy sose ártsunk senkinek, jó muraközi módon – dohogott részegen Imbro. Tőle a seregélyek elleni gázágyút lopták el a szőlejéből. Egészen közel hajolt Martin füléhez, aki alig hallotta, ahogy a rendőr barátja magyarázza, melyik házban lakik Željko Kalanjoš családja.

– Tökös ember kezibe veszi a dógot. Ha a rendőrségre várná’, úgy maradná’ – hallotta Martin az öreget. Neki ártani nem ártottak, de gyűlölte őket, már rég megértette, hogy csak akkor figyelnek a szavára az emberek, ha fortyog.

– Moccanj már, vagy tűrni fogsz, míg világ a világ – zakatolt a csak Martinnak ismerős hang, mely senkihez sem tartozott, a mordulás, mely Martin gyomrának sötétségébe költözött, amikor egy szilveszteri mulatságban valaki részeg malacnak nevezte Tanját, meg is lökte úgy, hogy átbukott egy széken. Martin akkor szerette volna elsimítani az esetet, legalább egy bocsánatkérést kicsikarni, a fél falu fiatalsága előtt égett.

Azon az éjszakán, úgy fél öt felé harmadmagával behatolt Dolba. Kettejükön bukósisak volt, a másik kettőn baseballsapka, és sállal takarták el az arcukat. Vasrudak és pajszerek voltak náluk. Az autót a főúton hagyták, berontottak a házba, amit az udvaron lévő, formáját vesztett és legalább tízszer megázott és megszáradt ülőgarnitúráról ismertek fel, és már a küszöbről rátámadtak az emberekre.

Sabolščakban a történteket rosszallással vegyült elégedettséggel mesélték. Az ötvenéves Oršuš Bibijana nyolc fogát kitörték. A tíz évvel fiatalabb embere, Kalanjoš Milan tizenvalahány fejbőrvarrással lett gazdagabb, és megrepedt a bordája. A tizenhárom éves Oršuš Valentinónak véraláfutásosak lettek a heréi az ütéstől, és eltört a kulcscsontja, amikor be akart szökni a fürdőszobába, és nekivágódott az ajtónak. Az ikertestvére, Renato, még mielőtt megérkezett volna a mentőautó, kómába esett a halántékát ért ütéstől, és csak tíz nap elteltével tért magához. Milan testvérei, Darinka, Josipa és Ljubica is a házban voltak, ám őket megkímélték. Csak Martin arca volt látható, levette a bukósisakját, és azzal ütött. Még mielőtt elrohantak volna a házból, a padlóra köpött, és teljes névvel bemutatkozott, úgyhogy a rendőrség egy óra elteltével, épphogy megvirradt, már az ajtaján kopogott. Azt mesélik, hogy rendesen felöltözve nyitott ajtót, és azt mondta: „Na, mi van, mehetünk? E’végeztem a dógotokat, nincs mit.”

Nem reagált, amikor elmondták neki, hogy eltévesztette a címet, ugyanis Kalanjoš Romano, aki Tanját pofon vágta, két házzal arrébb még az igazak álmát alussza.

A fogdában nem akarta kiadni a többieket, ezért a rendőrök egész héten a barátait és az unokaöccseit ráncigálták. Hiába. A sabolščakiak titoktartók.

Mindenki tisztában volt vele, hogy ezek után semmi sem lesz úgy, mint addig volt. Egyik emberből a másikba talált el a düh, már az sem volt fontos, hogy ki érintett benne, és ki nem. Mindannyian azok voltak. A gonoszság különös szerzet, sokat gondolkozom ezen. Míg rejtőzködik, nem bizonyíthatod a létezését, mikor napvilágra kerül, saját vonzásköre lesz. Valamit elszabadítottak még jóval előttünk, és mi némán ellenszegülünk a lendületének, fékezni próbáljuk egy életen át. Tudjuk, hogy így van rendjén, és a gyerekeinket is arra tanítjuk, hogy állják útját miutánunk. De megvisel bennünket, mert a békesség nem a természetes állapotunk. Érezted valaha azt a furcsa megkönnyebbülést, amikor felfakad az erőszak? Érezted? Úgy gondolom, tudom, mi ez. Ilyenkor megengedett egy kis szünet a tipródásban, egy kicsit megkönnyebbülhetünk. Talán azt is elhisszük, hogy az erőszakból megtisztulás lesz. Túlcsordul a pohár, mint Sabolščakban.

Azt reméltem, hogy szégyenteljes visszatérésem észrevétlen marad, hogy még lassíthatok, és megállíthatom a zuhanásomat. Valójában választásom sem volt. Senkinek sem volt az érintettek közül. Ha ezt meg tudnák érteni az emberek, akkor talán könnyebben bocsátanánk meg magunknak.

Nem lehetsz ott bárki, a helyzet világos. Lehetsz egy azok közül, akik átadják magukat a reménytelenségnek és a keserűségnek, egy azok közül, akiket a bosszúvágy hajt, egy a mindenre legyintők közül, egy a föld alatt utat ásók közül. Ám, itt gebedjek meg, ha nem így van, mintha soha nem találtattak volna olyanok, akik egyszerűen csak élni szeretnének. Az ilyenek talán az utolsók a sorban.

4. Hatamah / Nuzat

Mondja, hogy útra kelt… rabii athani, ez úgy… kétezer-tizennégy lehetett, még ellenőrzöm. Harmincöt éves. Azt mondja, kőműves, múzeumban dolgozik. Ezt nem kell tényként kezelni. Hazudoznak, hogy könnyebben juthassanak menedékjoghoz. Doktornak, mérnöknek, fizikusnak titulálják magukat.

Végre nyugodtan ül. Sokáig járkált a szobában, kereste a helyét. Egy pohár vizet és cigarettát kér. Nehezen tűri a zárt helyiséget. Nuzatnak hívják, ezt sem kell készpénznek venni. Moszuli, mondja… moszuli ember. A vezetékneve alapján valószínűleg kurd, biztosan nem arab. Akadozva beszél. Minden második mondatában a feleségét és a fiait emlegeti, akkor megint összeroppan.

Az embert, aki segítette a szökésben, Haszan al-Hamdaninak hívják. Javaslom, hogy ezt se kezeljék tényként.

Ültek a konyhában. Dilara, a felesége a gyerekekkel a hálószobában volt. Összeszorult a szíve, amikor kivette a fiókból a műanyag dobozt, benne az összes megtakarítása. Belefért a műanyag túrós dobozba.

„Jól teszed, hogy elmész. Aki csak teheti, menjen” – mondta Haszan.

Theki, mondja Haszanra. Ami annyit tesz, hogy magas lóról nézi a világot, „okoskodó”.

Ők ketten régóta ismerik egymást, együtt dolgoztak. Az okoskodó próbálja meggyőzni, mintha nem lenne világos mindkettejük számára, hogy az embernek harmincöt éves fejjel nincs más esélye itt Moszulban, ha az a vád éri, hogy a rossz oldalon áll.

* * *

Átadom neki szinte az összes megtakarításomat, húzza a kezem, ember, annyira húzza. A szomszédban valaki éppen most szedi ki a kemencéből a naant, ettől mintha az egész szomszédság jól tudna lakni. A zsiradék, a liszt és a hazatérés illata valóságos balzsam, vigaszt nyújt, tudod. Csak ülök ott, és megbékélek a gondolattal, hogy egyhamar nem fogom érezni.

* * *

Azt tudakolom, miért kellett eljönnie. Félrebeszél. Neveket emleget. Azt mondja, hogy egy gyerekkori barátja, akivel a környékbeli utcákon késeket köszörültek, valamilyen találkozóra hívta. Összefüggéstelenül beszél. Semmiféle fegyverről nem tud, semmit sem látott, kellett is neki ez az egész. Aznap este valakik berontottak a házába, még a cipőjüket sem vették le, házkutatás, Dilara sír, a gyerekeket magához szorítja. Semmit sem találnak, Nuzatot magukkal viszik.

Nem mondja ki, de föltételezem, hogy a kurdok szervezkedni kezdtek a városban, amikor híre ment az Iszlám Állam jövetelének. Nem tudom, mennyi háttérinformációra van szükségük, elküldhetek néhány linket, de itt a rövid áttekintés tájékoztatásul. Valahogy így történt. Az amerikaiak megdöntik Szaddamot, szélnek eresztik a pár százezres helyi katonaságot, abban a hiszemben, hogy majd mindegyikük megvonja a vállát, és péknek, pincérnek vagy földművesnek áll. Hát valóban vállat vontak, és kerestek másik háborút a szomszédságban. Tudják, hol lehet elrejtőzni, tudják, hol szerezhetnek fegyvert, tudnak szervezkedni. Lecsapnak mindenkire, és mivel legtöbbjük szunnita, mindenki azt hiszi, hogy ez ebből fakad. Holott nem. A kurdok is szunniták, ennek ellenére ki vannak pécézve, az égvilágon mindenért őket okolják. Északon a kurdok rendelkeznek valamiféle autonómiával, hadsereggel meg mindennel, de Moszul nem tartozik oda. Moszul arab többségű.

* * *

Haszan azt meséli nekem, hogy milyen remek Európában.

– Hamarosan innen távol leszel, egy-két év múlva úrként jöhetsz vissza a családodért, fehér nadrágban, gazdag franciaként. Itt elveszíted a munkádat – mondta nekem. – Akikért gürcöltél, mint az állat, el fognak taposni, semmi sem marad belőled, testvér. Mit ér a pénz, ha a puszta életről van szó?

* * *

Ingerült, csak arra az emberre fókuszál. Az arabok túl sokat okoskodnak, theki, theki. Azokban a napokban mindenki csak az észt osztotta, ami nagyon fájt neki – mondja –, úgy beszéltek vele, mint egy gyerekkel.

* * *

A szomszédban rögtön híre ment, hogy jöttek értem, és mint egy kutyát, úgy tuszkoltak az autóba. Oda tudtam kiáltani Dilarának, hogy a fiúkkal menjen el a testvéréhez.

Észak felé vittek, a régi tyúkfarmhoz közel. Pincehelyiség, benne csak egy szék, nekem. Az első ütéstől kiszorult belőlem a levegő, a másodiktól a nadrágba eresztettem. Nem értettem, mit kérdeznek, valami olyasmit, hogy mikor járt utoljára a Szamannak nevezett ember a városban, és hogy mikor jön újra, várunk-e valamiféle küldeményt mostanában. Nem tudtam mit felelni.

Ezután egyre kevesebben óhajtottak a szomszédjuknak, de egyre többen adtak jótanácsot. Jóindulatúan sugdosták, hogy jobb lenne, ha szedném a sátorfámat. Hirtelen már nem voltam moszuli sem, muszlim sem, de még az a kőműves sem, aki Moszul keleti részének minden utcájába legalább egy téglát beépített. Hirtelen mindenekelőtt kurd lettem. Ez azt jelentette, hogy bajban vagyok.

* * *

Gyorsan beszél, ezt a részt nem is sikerült hiánytalanul lefordítanom. Röviden, másnap hallja, hogy megölték azt a barátját a lányai szeme láttára, aki összehívta a találkozót, aztán a testvérét is, csak úgy a nyílt utcán.

Azt ismételgeti, hogy fél Moszul építészként ismeri. Valószínűleg tódít.

* * *

Valójában nem tudom, hogy ki vert meg, mondom Haszannak. Sóhajtozik, és az afarokat átkozza, akik pár éve lepték el a külvárosokat. Azt mondja, hogy valami nagy dolog készül. Nem nagyon örül neki, bár őt ez nem fogja érinteni, mondja, de engem annál inkább, mert az vagyok, aki. Szadiki, ahi – mindig így fejezte be a mondatait Haszan: barátom, testvérem. Ha egy arab testvérnek szólít, biztos lehetsz benne, hogy bajban vagy.

– Az, hogy elszedték az irataidat, nem jelenti azt, hogy nem szeretnék, ha odébbállnál. Érted? Te meg… a véreid. Moszul soha nem lesz olyan, mint a ti településeitek északon. Ez nem ellened szól, ismerlek gyerekkorod óta…

Dühösen felkaptam a kezem. Egy szót se tovább. Kivettem a pénzt a dobozból, leszámoltam elé pontosan 5 800 000 dinárt.

* * *

Megjegyzés: ez körülbelül ötezer euró. De még ellenőrzöm.

* * *

Átszámolja, és a felét elveszi. A másik felét majd magammal viszem a határátkelésekre. Visszateszem a dobozba, Haszan azt mondja, hogy még kétmillióért egészen Franciaországig különleges bánásmódban lehet részem, elsőnek kapom majd az ételt, és elsőként választhatok fekhelyet. Csak azt kell mondanom, hogy Haszan al-Hamdani küldött. Közbevetem, hogy hagynom kell cipőre valót az idősebbik fiamnak. Jó gyerek, nem járhat lyukas lábbeliben.

* * *

Ismét sír. Azt hajtogatja, nem ezt érdemelte. Mindenki tudja, milyen derék munkás, házakat épített Kazahban és Kulan Tapahban, felsorol még néhány települést, valószínűleg Moszul környékieket, utólag ellenőrizhetjük a felvétel alapján.

A gyehennát emlegeti, de más szót mond a pokolra, hatamah. Ez valami… olyasmi, ami széthullik. Ami ripityára törik.

Nagyon felindult, közelebb kell ülnöm hozzá, hogy ne verje a fejét a falba.

Még egy szót ismétel, tafakek. Szétfoszlott. Kérdezem tőle, mi foszlott szét. Két kép foszlott szét a fejében, mondja. A hely képe, ahonnan elindult. És a hely képe, ahova tart. Ha legalább az egyiknek a képe megvan, akkor az ember nem veszett el, mondja.

Kérdem tőle, hogy hívjak-e orvost, szüksége van-e valami nyugtatóra. Ám összeszedi magát, csak arra a Haszanra haragszik.

* * *

– Ha elfognak, akkor azt kell mondanod, hogy a saját szakálladra indultál útnak. Engem nem ismersz.

Ez fenyegetés, nem is kell a hálószoba felé tekintenie.

– Elintéztem, hogy ne Albánia felé menj. – Hozzáfűzi, mivel látja, hogy nem értem: – Ott eltűnnek az emberek, Nuzat, megölik őket, és eladják a szerveiket gazdag, beteg európaiaknak.

– Csak azt ígérd meg még egyszer, hogy szárazon visz az út! Félek az éjszakai nagy sötét hullámoktól, hogy belefulladok. Tengert csak a televízióban és rémálmaimban láttam.

* * *

Megint ugyanaz a mese, hogy nem szolgált rá, Allah így meg úgy, Bervan és Dara jó gyerekek, Dilara jó feleség.

* * *

Haszan elmegy, én magamra maradok a konyhában, nincs erőm magamhoz szólítani a gyerekeket és Dilarát. A ház mögül egy ablakból már harmadszor hallom Ajad Huszain dalát. Távolba vesző fekete hegyekről és egyszerű emberekről énekel.

A gondolataim csaponganak. Franciaországban mindig esik, mégis mindenkinek tiszta a cipője. A hegyek a föld hullámai.

Még el sem indultam, és már homályosul a kép a fejemben. Halványulni kezdtek a Tigris zöld hullámai, a Nurid-dzsámi ragyogó falai. Elenyészik az éhenkórászok hangja, akik ablaktalan réseken kémlelődnek, és zárás előtt a piacon hangoskodnak. Dilara illata is, minden messze tűnik, minden melengetőt elnyel a feledés.

Csak Birvan és Dara arcát látom még világosan. Addig a pillanatig, míg egyikük felébredvén rá nem eszmél, hogy az apjuk elkeseredve, ostoba mód cserben hagyta őket, és tesz az emlékemre.

Elenyésztek a képek, elenyésztek az illatok, az érintések és a hangok. Amit mesélek, azok nem emlékek, ezek csak üres szavak, mikről lehámlott az élet, a valóság.

Átkozott ez a távolság, mely kitett annak, hogy mindent elfelejtsek.

5. A megbicsakló idő / Milena

A figyelem középpontjában tehát valami egészen más volt, ám mindaz, amit rólam tudni kell, Sabolščakban várt rám. A hetvenötös születésű Milena Muriša, lánykori nevén Lovrek, Mihovljanba ment férjhez, házasságuk tizenkét éve alatt nem született gyerekük. Egy éve vizsgálat folyt ellene, és lapátra tették a bankban.

Jó kis történet, itt a faluban az emberek szeretik, ha tanult ember pofára esik. Nem az volt a fontos, hogy nem is én kerültem vizsgálatiba, hogy nem én voltam az, aki jóváhagyta a kölcsönöket. Én tulajdonképpen közreműködtem a vizsgálatban, de ez nem is lényeges, mert azt pletykálták, hogy mindenről tudnom kellett, és csak a magam bőrét mentettem. Ahelyett, hogy befogtam volna a pofámat, és behúzom fülem-farkam, bepereltem a bankot a végkielégítésért, és meg is nyertem. Ezután… el sem tudom mondani, milyen gyorsasággal tünedeztek el mellőlem az emberek. Kollégák, akikről tudtam, hogy a zavarosban halásznak, no, ők voltak az elsők, akik megszakítottak velem minden kapcsolatot. A többiek nagy része sem akart mutatkozni velem. Mintha nem is lett volna, hogy negyven éven át rólam csak jót vagy semmiségeket hallhattak. Az ilyeneknek itt, a jámboroknak és észrevétleneknek, mindent elnéznek. Azoknak is, akiknek nem volt más választásuk.

Valamikor menet közben a házasságomra is, mely leginkább a kihűlt rakott krumplira hasonlított, melyet a mások elvárásaiból és a saját megvetéseinkből meg a feszengős kölcsönös megnemtámadási egyezményeinkből rakunk össze, is pontot tettem. Ne várj el tőlem semmit, én sem fogok megjegyzéseket tenni, nagyjából ebben merült ki. Őszinte leszek: nagyon belém sajdult, hogy ő minden teketóriázás nélkül kész volt véget vetni az egésznek, noha én kezdeményeztem. Mit is mondhatnék, már régen nem szerettem, de azért fájt. Azt is mondhatta volna, hogy üssük-verjük a világot, majd csak lesz valahogy, összetartunk, és lesz, ami lesz. De nem mondta. Akkor menj a fenébe!

A faluban az a hír járta, hogy világos nappal megtámadtam a férjem új kedvesét, ami szemenszedett hazugság. És hogy csak azért tértem vissza Sabolščakba, mert kidobtak a čakoveci bérelt garzonomból, miután nem fizettem, ami viszont igaz volt.

Híre ment, hogy micsoda szajha voltam. Ismered azt a benzinkutat Čakovecből kifelé Šenkovac felé, a Mobenz. Nos, én szem elől tévesztettem, hogy ilyen helyeken csak befejezni illik az elkallódást, elkezdeni semmiképp. Ott kezdtem inni az utolsó munkahelyi pénteken, és hétfő reggel olyasvalakinek a lakásán ébredtem, aki nem tudta megállni, hogy el ne dicsekedjen vele.

No persze itt, a mi szép Muraközünkben egy felmondás, egy válás, részegeskedés és a szex ismeretlenekkel belefér a normalitásba. Nem kavar botrányt, és senki sem veri nagydobra – amíg tartod magad, és úgy teszel, hogy nem is izgat. Én erre nem voltam képes.

A garzon tulajdonosnője az utolsó reggelen egy pasas kíséretében jelent meg, akit kidobóként ismertem a diszkóból. Biccentettek: hogy s mint. Szokatlan fényes nappal látni kidobóembert. Kedvetlennek és öregnek látszik. Az a tehén úgy döntött, hogy tettlegesen távolít el a lakásból. Mivel az alatt a fél év alatt szét sem pakoltam még rendesen a holmimat, úgy tűnt, hogy kész is vagyok. Az volt a legnevetségesebb, hogy lett volna rá való, de nem akartam fizetni neki. Az első havi lakbért időben fizettem, a másodikra már emlékeztetnie kellett. Nagyon szemét módon viselkedett velem… attól kezdve eszem ágában sem volt fizetni, míg elnézést nem kér tőlem. Nem kért, nem fizettem.

Nyilván a bátyámat is felhívta, mert éppen akkor jelent meg, amikor ez a küszöbön folytatott kellemetlen beszélgetés megfeneklett, és már az járt a fejemben, hogy képen törölöm. Lehervasztom az arcáról a fensőbbséget. Általános iskolás korom óta senkire sem emeltem kezet, senkit sem ütöttem meg komolyan. Őmiatta érdemes lett volna szakítanom az önmegtartóztatással.

A bátyám lehajtott fejjel hordta ki a bezsákolt ruháimat. Úgy tett, mintha valami meghatározhatatlan dallamot fütyörészne. Volt benne valami ki nem mondott bocsánatkérés és szégyenkezés. Akkor szorult össze a szívem, amikor megértettem, hogy a bocsánatkérés nekem szólt, nem pedig az embereknek, akik szemtanúi voltak teljes meghasonlásomnak. Terve volt velem, sejtettem, hogy annak köze lehet a mi régi sabolščaki házunkhoz.

Egyébként hogy tetszik az udvarunk? Zseniális, mi? Mintha semmiféle ötletünk sem lett volna, csak letérköveztük. Nem kell kaszálni, emellett azt a megnyugtató benyomást kelti, hogy a talaj szilárdabb, mint amilyen valójában a mi kis falunkban. Az udvaron mindig van árnyék, mert három oldalról falakkal van körülvéve, mint a régi főúri három eresztékű épületek. Valaki nagyon derűlátón elképzelte, hogy egyszer majd, mint egy nagy boldog család, mindannyian itt élünk. A bátyám abba a meghosszabbított, kétemeletes jobb szárnyba hozott vissza, melyben a gyerekkorom nagy részét töltöttem. Szemben vele egy egyemeletes rész volt, melynek rendeltetését már mindenki elfelejtette, és csak lerakatként szolgált. A földszintes régi jobb szárnyat pedig, ez kicsit meglepett, Apóca lakta. Rudolf, a nagyapám.

A gondoskodás Apócáról a bátyámra és a feleségére hárult, csak mert Sabolščakban éltek. Éveken át abban bíztam, hogy a dolog magától megoldódik – milyen undorító vagyok –, még mielőtt engem bele kéne vonni. Muraközben az a szólás járja: egyszer minden a helyére kerül.

A bátyám hallgatott, míg oda nem értünk a helynévtábláig, akkor egy egy szuszra előadta a tervét. Ott lakhatok, míg a felújítás tart. Gondoskodom arról, hogy Apócának legyen mit enni, hogy úgy-ahogy tiszta legyen. És felügyelem a mestereket. Parkettázók, kőművesek, gázszerelés, tetőfedés, úgy hangzott, mint egy többéves terv. De a világon az egyetlen elképzelés, amiben szerepet kaphatok, úgyhogy nem tiltakoztam. A házakat a végén eladjuk, Apócát elhelyezzük egy otthonban, én pedig a pénz rám eső részével mehetek, ahova akarok.

Ezt mondta, költözz, ahova akarsz.

Csak Sabolščakban ne maradj, mert szégyellek – ez volt az, amit én kihallottam.

– Apóca a saját házikójában él, te a tiédben. Főzöl, mosol rá, és kész. Van saját életed, a többi ne izgasson! – mondta, mintha jogom lenne meggondolni.

– Ő hogy van? – kérdeztem.

– Már három mestert elkergetett. Szidja az anyjukat, ganénak mondja őket, és tolvajnak. Miškinek, a kőművesnek a hátához vágta a fazekakat. Utána meg szabadkozik, hogy sajnálja, de bazmeg, akkó mán kit érdeköl. Hétfőn gyönnek a szobafestők. Én adom a pízt, de a te gondod, hogy megoldódjon, érted. Apóca örömest van veled, terád hallgat.

Az utóbbi közlése miatt nem tudtam visszatartani a mosolyt. Apóca mindig nagy arc volt. Vérbeli bányászként goromba és nyers, de hozzánk, gyerekekhez szelíd. Hogy be tudott ugratni Titele és Jatele hatökör-meséjével! Amikor kicsi voltam, ő vigyázott rám, míg az öreg munkán, a bátyám a középsuliban, a nagyanyámat pedig már elvitte a szélütés. Csodálatos volt. Igaz, hogy egy életre elegendő férfivécét láttam, tele sárga foltokkal tarkított közönséges képekkel, hogy unásig hallgattam a sörtől bűzlő haverjait, de mellette lettem… Ha van bennem tartás, az tőle ered. Önfejű gyerek voltam, velem nem volt egyszerű. Megmutatom neked az ovis képemet, ha megtalálom. Én vagyok az a fiúcska csattal a hajában. Rövid, égnek álló, elfeküdt haj, de tiszta, a bátyám túl nagy farmerjában, hatalmas plezúr a könyökömön. Sebhely az ember és az aszfalt csatájából. A kamerán túl lévő valakire nézek, mintha odakiáltanám: itt vagyok, világ, ha nem tudnád, én vagyok az a gyerek, aki káromkodni tanítja a többieket. Mert az én Apócám nagy arc!

Ritkán szólított a nevemen, mert csak néha jutott eszébe. Időnként Vučkónak hívott, mert farkaskölyök-mintás pizsamám volt. Ez nem jelenti azt, hogy nem szeretett, sőt! Nagyon közel álltunk egymáshoz, egészen addig, míg meg nem halt a testvére, akivel egy fél életen át nem beszélt. Akkor már középsuliba jártam. Nehezebben viselte el ezt, mint amikor a nagymama halt meg, vagy amikor az öregem, a fia. Elveszett, és csak néha bújt elő a maga távoli világából. Pillanatokra a régi Apóca volt, de már a következőben az, aki minden látható ok nélkül mérges. Végül már két nagyapa volt. Az egyik gyanakvó, minden részletre emlékező.

– Hittem nektek, de átvertetek. A szőlőhegyet is eladtátok. Rögtön a főd alá is tehettetek vóna.

A másik békülékeny és jó volt. Valamiképp tele megbánással, de az utóbbi tíz évből semmire sem emlékszik.

– Én mindenkivel jóban akartam lenni, vagy a végén azért mindenkivel megbékélni. Aztán huszonöt esztendőn át nem beszéltem a testvéremmel. Akkó meg meghótt.

Elhagyta magát, kéthetente borotválkozott, öt napig ugyanazt a ruhát viselte, büdös volt. Gyengén látott, de a szemüveg ellen tiltakozott. Csak akkor biggyesztette fel, ha azt hitte, senki sem látja. Előttünk órákig úgy tett, mintha újságot olvasna. Ki tudja, miféle híreket talált ki magának.

– Nem hallgat a jó szóra.

Feladtuk, és letettünk a felelősségről egymás iránt. Idegenekké lettünk. Csak a szeretet maradt meg, de a régi, gyerekkori Apóca iránt. Ez akkor lett előttem világossá, amikor a bátyám behajtott az udvarba, és megpillantottam őt. Beláttam, hogy képtelen vagyok a kettősségét elfogadni.

Ott ült a lépcső tetején, és cigarettázott. Kis, álmatag, megkopasztott kilencvenéves csirke. Sárgás bőrén áttetszenek az inai, emberporcikák szeszélyes összevisszaságban, egy műanyag zsákban. A porcok, az erek, az inak összekoccannak, nyeklenek, amikor mozdul. Odabiccent, és szó nélkül bevonul, míg kirámoljuk a cuccokat az autóból.

A bátyám bekapcsolta a televíziót, ellenőrizte, hogy jó-e, megígérte, hogy napokon belül beköti az internetet. Még fél órát bütykölt a fürdőszobában a bojlerral, és bejelentette, hogy mostantól főzhetek és fürödhetek is. Már zúgott a frizsider, a bátyám felesége feltöltötte mirelittel. Alig várta, hogy Apóca gondját levegye valaki a válláról.

Mielőtt elment volna, megkérdeztem, pontosan ki is jön hétfőn.

– Štopflinék Darkója, a szobafestő, ismered. Meg Szandi, az dolgozik vele.

– Hová valósi ez a Szandi? – kérdeztem. Csak hogy tudjam, ha szóba kell elegyedni vele, nehogy hülyének tűnjek.

– Bukov Dolból való – mondja a bátyám –, de rendes fiú, nem olyan, mint a többi cigány. Korábban autószerelőként melózott, azelőtt meg Campiónál kőművesként.

Szóval, aranyom, ekkor hallottam róla először. Emlékszem, furcsa érzés járt át. Néha egy pillanatra megbicsaklik az idő, és megérzed azt, ami csak ezután fog megtörténni. Mintha valaki azt mondaná, hogy hamarosan hullámot vet a világod.

Hogy az a… Még csak te hiányoztál, gondoltam félig kétségbeesetten, félig boldogan. Boldogan, mintha már az enyém lenne, kétségbeesetten, mintha látnám magam előtt, vérben fürödve.