Maya Blake

Szexi emberrabló

Becky Wicks

Újjászületés Afrikában

Suzanne Merchant

Rózsák völgye

Minden jog fenntartva. Jelen kiadvány bármely részét tilos a kiadó írásos engedélye nélkül módosítani, sokszorosítani, bármilyen elektronikus vagy gépi formában és egyéb módon közzétenni vagy terjeszteni, beleértve a fénymásolást, felvételkészítést és mindenfajta információtároló vagy -visszakereső rendszert; kivételt képez a kritikus, aki kritikájában rövid szakaszokat idézhet belőle. Ez a kiadvány a Harlequin Enterprises ULC-vel létrejött megállapodás nyomán jelenik meg. Jelen mű kitalált történet. A nevek, személyek, helyszínek és események a szerző képzeletének termékei, vagy fiktív módon alkalmazza őket. Bármely hasonlóság élő vagy halott személlyel, üzlettel, vállalattal, eseménnyel vagy helyszínnel teljes mértékben a véletlen műve, és nem a szerző szándékát tükrözi.

§ All rights reserved including the right of reproduction in whole or in part in any form. Without limiting the generality of the foregoing reservation of rights, no part of this publication may be modified, reproduced, transmitted or communicated in any form or by any means, electronic or mechanical, including photocopy, recording or any information storage and retrieval system, without the written permission of the publisher, except for a reviewer, who may quote brief passages in a review. This edition is published by arrangement with Harlequin Enterprises ULC. This is a work of fiction. Names, characters, places and incidents are either the product of the author’s imagination or are used fictitiously, and any resemblance to actual persons, living or dead, businesses, companies, events or locales is entirely coincidental and not intended by the author.

© Maya Blake, 2023 – Vinton Kiadó Kft., 2025

A mű eredeti címe: Pregnant and Stolen by the Tycoon (Harlequin Mills & Boon, Presents)

© Becky Wicks, 2023 – Vinton Kiadó Kft., 2025

A mű eredeti címe: South African Escape to Heal Her (Harlequin Mills & Boon)

© Suzanne Merchant, 2024 – Vinton Kiadó Kft., 2025

A mű eredeti címe: Heiress’s Escape to South Africa (Harlequin Mills & Boon)

Fordította: Windberg Donatella

Nyomtatásban megjelent: a ROMANA KÜLÖNSZÁM 131. számában, 2025

Átdolgozott kiadás

ISBN 978-615-108-058-0

- Kép: Shutterstock

A Romana különszám a Vinton Kiadó Kft. időszaki kiadványa.

A HARLEQUIN ® és ™ a Harlequin Enterprises Limited vagy a konszern leányvállalatai tulajdonában álló védjegy, amelyet mások licencia alapján használnak.

Magyarországon kiadja a Vinton Kiadó Kft., 2025

- A kiadó és a szerkesztőség címe: 1118 Budapest, Szüret u. 15.

- Felelős kiadó: dr. Bayer József

- Főszerkesztő: Vaskó Beatrix

- Telefon: +36-30-300-9899; e-mail-cím: info@vintonkiado.hu

Kiadónk újdonságairól, a megrendelési lehetőségekről honlapunkon is tájékozódhat:

www.vintonkiado.hu

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

Maya Blake

Szexi emberrabló

1. FEJEZET

– Lily, küldd be a következőt. Kérlek.

Ginny Merchantnak az utolsó pillanatban eszébe jutott, hogy kicsit udvariasabban fogalmazzon, bár a gondolatai egyik pontról a másikra ugráltak.

„Az udvariasság fontos” – visszhangoztak a fejében gyerekkori terapeutájának szavai.

„Miért?” – kérdezte Ginny akkoriban.

A férfi fanyar mosollyal és bölcs tekintettel válaszolt: „Az udvariasság a fejlődés kenőanyaga.”

Ginny felhorkant magában. Ez a hang is visszhangzott most a fejében. Bármennyire is udvarias volt, az, hogy kemény tényeket és zseniális, úttörő algoritmusokat tett az emberek elé, még soha nem vezetett sehová. Nem kapta meg, amit akart. Ehelyett néhány öltönyös férfi szentelt neki nem kívánt figyelmet, és megpróbálta ellopni tőle évek kemény munkáját. Az életművét.

Csak ezért van most ebben a komédiában. Ezért cserélte le a kényelmes futónadrágját és csizmáját krémszínű overálra és kényelmetlen tűsarkú cipőre. Ezért van egy kelet-londoni épület huszonegyedik emeletén, alatta a Temze.

Felnézett az asszisztensére, aki visszafogottan mosolygott, és biccentett, amikor elhagyta az irodát. Egy megbeszélés előtte, négy mögötte. Négy rendkívül kiábrándító megbeszélés.

Kezdett kifutni az időből. Amikor ma reggel felment a dark webre, már hat kétes alakulat járt veszélyesen közel hozzá, hogy lépésre kényszerítsék, vagy erőszakkal elvegyék a szellemi tulajdonát. Ezek közül kettő úgynevezett demokráciák biztonsági szolgálata volt.

Egy hete volt, talán tíz nap, ha szerencsés. És ha sikerrel jár…

Remegve vett egy nagy levegőt, és megpróbált nem gondolni rá. De hiába. Most, hogy az álma karnyújtásnyira volt tőle, lehetetlen volt nem gondolni rá. Talán még egy kicsit tovább is, mint máskor. Lehetetlen volt nem elképzelni, milyen érzés lenne, ha…

– Mr. Graham keresi, Miss Merchant.

Ginny semleges arckifejezést öltött magára, és felvette azt a tartást, amit ma reggel a tükör előtt gyakorolt. Vállat hátra, stabil szemkontaktus. Szájszél enyhe mosolyra húzva, de a fogak ne látsszanak. Kezét negyvenöt fokos szögben nyújtotta előre.

– Mr. Graham. Köszönöm, hogy eljött.

A kicsi, vékony, gombszemű férfi tetőtől talpig végigmérte.

– Nem, én köszönöm, hogy időt szakított rám. Szólítson Franknek. – Szélesen elmosolyodott, miközben kéjsóváran bámulta. – Ha tudom, hogy ilyen szemet gyönyörködtető, már sokkal hamarabb felvettem volna magával a kapcsolatot.

A lány általános aggályai konkrét elutasítássá változtak. A férfi megrázta a kezét, a tenyere rettenetesen izzadt volt, és kissé maga felé húzta.

Ginny kiszabadította a kezét, és összekulcsolta ujjait.

– Remélem, a nemem nem befolyásolja a tárgyalás további menetét – mondta hidegen.

A férfi meglepetten nézett rá, majd felnevetett.

– Ó, dehogy, Ginny. Ugye szólíthatom Ginnynek?

– Nem, a Miss Merchant teljesen megfelel. Köszönöm.

A férfi mosolya eltűnt, és a lány dühe nőtt. Tényleg ennyire vak ez az ember? Azt hiszi, a szexista viselkedésével kicsalhatja tőle a legdrágább kincsét?

Figyelte, ahogy a férfi fitymálva körbenéz az irodájában a minimalista bútorokon és a szürke bársonykanapén.

– Akkor kényelembe helyezzük magunkat, Ginny? – kérdezte, amerikai akcentusa most még erősebb volt, miközben a kis tárgyalóasztal helyett a kanapéra mutatott.

A férfi lazán figyelmen kívül hagyta a kérését, így Ginny döntése máris megszületett.

– Nem. Nem hiszem, hogy meg fogunk állapodni, Mr. Graham.

Az iménti lenéző tekintet most dühössé változott.

– Hogyan, kérem? Meg se hallgatta az ajánlatomat.

– Tudja egyáltalán, hogy működik az algoritmusom?

Kifinomult előrejelző algoritmusának szépsége abban rejlett, hogy segítségével egy perui farmer pontosan megjósolhatta az időjárást, a talaj tápanyagszintjét és sok mást. De rossz kezekben ugyanez a program arra is felhasználható volt, hogy egy gátlástalan diktátornak előnyt biztosítson egy háborúban. Ezért nem akarta, hogy rossz kezekbe kerüljön.

A férfi megvonta a vállát.

– Nem egészen, de van néhány tucat okos elmém a Szilícium-völgyben, akik alig várják, hogy a kezükbe kerüljön. Miért nem beszélünk az árról?

– Nem. – Egy pillanatig gondolkodott az ideillő udvarias frázison, aztán elvetette. Frank Graham nem érdemli meg, hogy megköszönje az idejét. Elvégre az övét vesztegeti.

A férfi elvörösödött dühében.

– Ide hallgasson. Csak ezért a találkozóért utaztam ide Kaliforniából. Nem küldhet el megint anélkül, hogy legalább fontolóra venné az ajánlatomat…

– De igen, megtehetem. Épp most tettem meg. – Ginny az íróasztalához lépett, és megnyomott egy gombot, hogy behívja az asszisztensét, majd egy másik gomb megnyomásával kinyitotta az automata irodaajtót.

Amikor az kilendült, és megjelent két izmos biztonsági őr, megkönnyebbülten fellélegzett. Ilyen időkben jól jön az effajta védelem.

Frank Graham úgy tűnt, mintha tovább akarna tiltakozni, amíg meg nem pillantotta a biztonsági őröket. De ez nem akadályozta meg, hogy kimondjon néhány utolsó gúnyos szót.

– A kislányok, akik azt hiszik, játszhatnak a férfiak világában, előbb-utóbb megkapják a magukét. Ezt jegyezze meg.

– Nem, köszönöm. Már el is felejtettem. Viszlát, Mr. Graham.

Nyugodtan állt, amíg az ajtó becsukódott a szörnyű ember mögött. Aztán kétségbeesetten lerogyott a székébe, és az ablak felé fordult, anélkül hogy igazán kinézett volna.

Nem látta sem a Temzén sikló turistahajót, sem a szokatlanul kék eget. De a fiatal anyuka a puccos babakocsival felkeltette a figyelmét. Pontosan a szívébe talált. Az álma. Az egyetlen nagy vágya. Most még távolabb került.

Hallgatnia kellett volna a csapata tanácsára, és hagyni, hogy ők tárgyaljanak. De nem lett volna az még kellemetlenebb, mint alávetni magát ennek a kínzásnak? Soha nem szeretett idegenekkel csevegni. Sokkal szívesebben lett volna most az alagsori laboratóriumában, a szuperszámítógépeivel körülvéve, távol a többi embertől. De akkor mások döntenének élete művének sorsáról, és ezt egyszerűen nem engedhette meg.

Remegve lélegzett ki, tekintete még mindig az anyára szegeződött, aki megállt, hogy megvigasztalja a gyerekét, majd folytatta az útját.

Igen, elviselhetetlen lett volna ezt a feladatot másokra bízni. De akkor legalább nem ülne itt, és nem nézné végig, ahogy elbukik.

Erősítsd a pozitívumokat. Ne rágódj túl sokáig a negatívumokon.

Ezúttal tényleg felhorkant, kissé bűntudatosan. Dr. Douglas helytelenítené, amit csinál. De dr. Douglas már régen nyugdíjba vonult, és nem sokkal később Ginny karácsonyi üdvözlőlapját is visszaküldte a posta, mert a férfi meghalt.

Most egyedül volt. Egyedül, és közel a kudarchoz.

Az ajtó halk sziszegése szakította ki a gondolataiból. Összeszorította a fogát. Hát nem sajnálhatja magát néhány percig?

– Mára végeztünk, Lily. – Egy pillanatig törte a fejét, társadalmilag elfogadhatóbb szavakat keresve, melyeket az asszisztensének mondhatna. – Én… hálás vagyok a segítségéért. De sajnos még mindig nem tudtuk elérni a céljainkat, úgyhogy…

– A maga helyében én még nem dobnám be a törülközőt, Miss Merchant.

A hang hallatán Ginny megfordította a székét.

A férfinak, aki magabiztosan besétált az irodájába, olyan hangja volt, ami a Hawaiin nemrég kitört vulkánéval vetekedett. És akcentusa is volt. Nem különösebben erős, de mégis feltűnő. Dél-amerikai. Spanyol. De nem chilei. És nem is argentin. Tengerpart. Füst. Tűz. Szamba.

– Cardosiai – motyogta.

A férfi megállt, kissé összehúzta a szemét, mely aztán csillogni kezdett, és elismerően félredöntötte a fejét.

– Valóban. Nagyon kevesen találják ki.

Ginny megvonta a vállát.

– Harminchét nyelvet és dialektust tudok megkülönböztetni. – A homlokát ráncolta. Általában tartózkodott az ilyen hivalkodó tények kimondásától.

Fürkészve vizsgálgatta a jövevényt. Egyértelműen ő volt a legjóképűbb férfi, akivel valaha találkozott. Bár mivel alig hagyta el az épületét, ez nem jelentett túl sokat. De a kedvenc tévés szereplőihez képest a férfi sima tízes volt. Talán rossz irányba fordult be valahol egy fotózásra menet?

Elnézett mellette az asszisztensére.

– Lily. – Az idősebb hölgy elég régóta dolgozott a Merchant Labsnél ahhoz, hogy megértse a ki nem mondott kérdést.

– Elnézést, Miss Merchant, Mr. … ööö…

– Severino Valente – mutatkozott be az idegen, s a hangja most még mélyebb volt.

– Mr. Valente nincs a naptáramban, de azt mondta, a maga érdeke, hogy találkozzon vele. És mivel Mr. Graham korán elment…

Ginny az asszisztensére meredt, a tekintetével hallgattatva el.

– Aha?

Aztán Mr. Valente palaszürke szemébe nézett. A kérdése, a kissé gúnyos felhanggal együtt, mintha lepattant volna a férfi széles válláról.

A férfi odalépett hozzá, és valami furcsa dolog történt: a lány bőre megfeszült. Nem félelemből – azt túlságosan is jól felismerte. Az elmúlt hónapokban túl gyakran érezte a késztetést, hogy vagy meneküljön, vagy harcoljon.

Nem, ez valami más volt. Majdhogynem… izgalom. Stimuláció. De miért kellene…?

Ó. Hűha. Az egész teste vágyott rá, anélkül hogy bármit is tehetett volna ellene. Automatikusan kinyújtotta a kezét, hogy megfogja a férfiét, mintha a jövevénynek különleges hatalma volna felette. Aztán leengedte, rövid ideig arra gondolt, hogy hátrál egy lépést, de úgy döntött, nem teszi. Túl feltűnő lenne.

– Az asszisztensemnek igaza van: a legutóbbi találkozót le kellett mondani. De attól tartok, nincs időm újabbra, főleg nem olyannal, aki csak úgy besétált az utcáról.

A férfi is leeresztette a kezét, anélkül hogy ragaszkodott volna a kézfogáshoz.

– Nem véletlenül vagyok itt, Miss Merchant. Az embereim már hetek óta próbálnak találkozót szervezni önnel.

– A sikertelenségüknek támpontnak kellene lennie: ezek szerint nem érdekel, bármit is akar felajánlani.

A férfi a kabátja zsebébe csúsztatta a kezét.

– Ha hagynám, hogy minden apró akadály elriasszon, akkor nem tartanék ott, ahol. – Mielőtt Ginny válaszolhatott volna, folytatta: – Ettől eltekintve biztos forrásból tudom, hogy a jelöltjei listája kudarcnak bizonyult. Talán újra kellene gondolnia a kiválasztási szempontjait.

– Nincs szükségem kéretlen tanácsokra, hogyan vezessem az üzletemet, Mr. Valente. Az embereim majd összeállítják a következő listát. Nyugodtan beszélhet velük, de nem tudom garantálni, hogy legközelebb több sikere lesz.

A férfi elsétált mellette, mintha nem is szólt volna semmit, és odament az ablakhoz, melyen az előbb még ő bámult ki. Egypercnyi feszült csend után, amely alatt Ginny, ahelyett hogy a biztonságiakat hívta volna, megcsodálta a férfi profilját, visszafordult hozzá.

– Kifut az időből. Még több időt akar vesztegetni azzal, hogy egyszerűen visszautasítja a Valente Ventures ajánlatát, anélkül hogy meghallgatná?

Valente Ventures. Már maga a név is ragadozókapitalizmust kiáltott.

– Az összes jelölt, akit eddig kaptam, tökéletesen megfelelt. – Legalábbis papíron.

– És mégsem fogadta el az ajánlatukat. Ötből nulla, ha az információim helyesek.

– Honnan tudja…?

– Mindig megcsinálom a házi feladatomat, Miss Merchant. Méghozzá nagyon alaposan.

– És ez a házi feladat magában foglalja a cégem utáni kémkedést is?

A férfi olyan módon billentette meg a fejét, hogy a lány alkalmatlannak érezte magát. Ezt csak ritkán érezte. És igazából csak az elhunyt szüleivel szemben. Igyekezett nem mutatni meglepettségét, amikor a férfi válaszolt.

– Ugyan már, ne legyen ilyen naiv. Ha minden cég úgy működne, hogy nem lenne tisztában a többiek szándékaival, nem lenne egészséges verseny. Az előbb hallottam a maga szájából, hogy nem tudta elérni a céljait.

Ginny összeszorította az ajkát.

– Ez nem jelenti azt, hogy hajlandó vagyok meghallgatni az ajánlatát.

A férfi néhány másodpercig szúrósan bámulta. Ha azt reméli, hogy meg tudja félemlíteni, akkor csalódnia kell. Ginny hozzászokott, hogy furcsának tűnik. Olyan embernek, akiről a többiek suttogtak, néha még hallótávolságon belül is. Már régen vastag bőrt növesztett, hogy ne borítsa ki az ilyesmi.

– Maga nem a megszokott keretek közt gondolkodik, ugye?

– Igen, de ami magát illeti, erre nincs szükség. Maga egyértelműen a „Nem” feliratú sarokban végzi, Mr. Valente.

Elegánsan sarkon fordult, és az íróasztalához lépett, hogy felhívja az asszisztensét – és talán a biztonságiakat. Furcsa vágy kerítette hatalmába, hogy lássa, amint a férfi birkózik az őrökkel. Talán még győzni is fog. Lehet, hogy sikeres üzletembernek van öltözve, de gyanította, hogy Severino Valente a homlokzat mögött rendkívül kegyetlen tud lenni, ha kell. Amennyire ő tudta, a cardosiaiak büszkék és lenyűgözőek.

De mi a fenének gondol egyáltalán erre?

A belső telefon gombjához nyúlt.

– Azt akarja, hogy az algoritmusát az emberek megsegítésére használják. Van egy egész nép, amelynek sürgősen szüksége lenne egy merész ötletre, hogy megváltoztassa az életüket. Ugye nem akarja megtagadni tőlük ezt a segítséget, csak mert hivatalosan egy kockázatitőke-befektető kéri?

A lány megdermedt. Válla fölött a férfira nézett.

– Milyen nép?

– Az enyém – válaszolta Valente komolyan. – Cardosia ökológiai és gazdasági válságban van. Az a pontosság, amivel az algoritmusa képes megjósolni az időjárást, valóban elképesztő – de ezt nem is kell mondanom. Ez megváltoztathatja egy szenvedő nép sorsát. Még nem vagyunk a szakadék szélén, de csak idő kérdése. Ha azt hiszi, túlzok, néhány kattintással maga is meggyőződhet róla.

Ginny leengedte a kezét.

– Honnan lehetek biztos benne, hogy ez nem egy alattomos trükk, hogy megszerezze a szellemi tulajdonom? Ha tényleg elvégezte a házi feladatát, akkor tudja, hogy a jelöltek közül kettő, akivel ma találkoztam, nyíltan hazudott a szándékairól.

A férfi felháborodottan nézett rá, arca eltorzult a dühtől, és Ginny tarkóján felállt a szőr. Nem félelemből, hanem kíváncsiságból: miért reagált így?

Tényleg hagynia kellett volna, hogy az ügyvezetője képviselje, akkor megúszta volna ezt a nyugtalanító beszélgetést. Ismét furcsa bizsergést érzett a gyomrában.

– Soha nem kellett csalással elérnem, amit akarok. És most biztosan nem fogom elkezdeni. De hajlandó vagyok némi betekintést engedni a terveimbe, ha ezzel meggyőzhetem róla, hogy nekem adja el az algoritmusát.

Betekintés. Talán tényleg elvégezte a házi feladatát. Mert pontosan azt az ajánlatot tette neki, amit a másik négy jelölt azonnal elutasított. Ginny hátralépett az íróasztaltól, és szembefordult vele. A férfi jelenléte azonnal újra teljes erővel hatott rá. Csak nem jött közelebb? Mert hirtelen szantálfa, fűszerek és meleg bőr illatát érezte – érdekes kombináció, amelytől elállt a lélegzete. Mélyen beszívta a levegőt.

– Mennyi betekintést?

– Az algoritmus a tulajdonomba kerülne, és nem lenne ráhatása, hogyan használjuk fel. De az első öt évben évente egyszer betekintést adnék a használatába.

– Csak évente egyszer? Ennyi idő alatt sok minden történhet, Mr. Valente.

– Még mindig több, mint amit a többi érdeklődő ígért.

– És mivel nem kaptam meg, amit akartam, üres kézzel távoztak.

A férfi szürke szeme csillogott.

– Biztos vagyok benne, hogy köthetünk olyan alkut, amivel mindketten pontosan azt kapjuk, amit akarunk.

Ginny már éppen válaszolni akart, amikor látta, hogy a férfi az órájára pillant.

– Van még egy találkozója? – kérdezte csípősen, de azonnal megbánta.

Az ilyen heves érzelemkitörések nem igazán illettek hozzá. Talán a csalódást keltő találkozókkal teli nap jobban megterhelte, mint várta? Vagy azért bosszankodik, mert ez a hívatlan vendég először elvarázsolta, aztán visszalépett?

– Igen, van – felelte a férfi reszelős hangon. A lánynak ismét pillangók táncoltak a gyomrában. – De este visszajövök. Velem vacsorázik, hogy véglegesítsük az üzletet. Nyolc órára magáért jövök.

Ginny csalódottsága, hogy el kell mennie, ettől az arcátlanságtól dühbe fordult.

– Hogy jut eszébe? A napom percre be van osztva, nincs időm…

– Szóval inkább kezdi elölről az egészet, és más alkalmatlan érdeklődőkkel pazarolja az idejét, ahelyett hogy velem töltene néhány órát – a potenciális vevővel, aki a legjobban megfelel az elvárásainak?

A lány nem tudott vitatkozni ezzel a szörnyen logikus érveléssel. De a gondolat, hogy még több időt töltsön vele, ennek az intenzív tekintetnek a hatása alatt, nyugtalanította.

– Majd később megbeszéljük ezt, vacsora nélkül. – Gyorsan. Tisztán. Biztonságosan.

A férfi körülnézett az irodában, alaposan szemügyre vette a steril felületeket és a személytelen dekorációt, majd újra Ginnyre fordította a figyelmét.

– Követtem a karrierjét. Tudom, hogy oka van, hogy most azonnal le akarja passzolni a munkáját. Van néhány órája, hogy eldöntse, el akarja-e adni vagy sem. Javaslom, minden továbbit szerveztessen meg az embereivel – még ma este előtt. És ami a vacsorát illeti: foglaltam asztalt, nem szeretném lemondani. És valamikor magának is kell ennie.

– Igen – sziszegte a lány –, de rendkívül válogatós vagyok, ha a társaságról van szó.

– Akkor remélem, tud kivételt tenni a leendő üzlettársával. – Ezekkel a szavakkal az ajtó felé indult. – Legfeljebb három órára kell elhagynia a barlangját – tette hozzá, miközben a szája sarka enyhén gúnyosra görbült.

Ginny már épp azon volt, hogy visszavágjon valamivel, amitől dr. Douglas forog a sírjában, amikor Severino Valente megállt.

– Ó, és Miss Merchant? – Felvonta a szemöldökét. Ránézett a lányra, viszonozta a tekintetét, majd pillantása a szájára vándorolt. – Komolyan gondoltam, amikor azt mondtam, hogy a végén megkapom, amit akarok. Mindig megkapom. Minden más elfogadhatatlan.

Zavarában Ginny észrevette, hogy a gyomrából induló bizsergés szétterjedt az egész testében, miközben nézte, ahogy a férfi elmegy.

Megfogadta a férfi tanácsát, és rögtön rékeresett a nevére az interneten, amint átöltözött kényelmesebb ruhába. Egyik kezében egy répát tartott, amit folyamatosan rágcsált, keze a szuperszámítógép billentyűzetén repkedett. Tizenegy éves korában építette meg az elsőt, és a tizenhatodik születésnapja óta évente egyszer megengedte magának ezt az élvezetet.

Míg egy másik számítógép további személyes adatok után kutatott, ő átfutotta Severino Valente életének összefoglalóját.

Multimilliárdos. Hát persze hogy az. Fiatalon kezdett kockázatitőke-befektetéssel dolgozni – bár nem olyan fiatalon, mint amilyen ő volt, amikor kénytelen volt a saját lábára állni, de elég fiatalon, hogy meghökkenést okozzon. Ez magasrendű intellektusra utal. Olyan intellektusra, amely számos kitüntetést hozott neki a szakterületén, valamint meghívásokat szakmai konferenciákra, ahol magával ragadó előadásokat tartott.

Ezután a magánéletére fordította a figyelmét. Nem tartott sokáig kideríteni, mennyire népszerű a másik nem körében. Rengeteg viszonya volt, miközben úgy tűnt, ragaszkodik az agglegényi státuszához. Egészséges, fiatalabb korában lefutott néhány maratont. A vércsoportja elég gyakori ahhoz, hogy ne jelentsen problémát. A származása stabil. És nem érdeke, hogy hosszú távon elkötelezze magát egy nő mellett.

Minden kritériumnak megfelel.

Ginny talán már előre sejtette, ezért érezte folyton azt a bizsergést. A következő születésnapja tíz hónap múlva lesz. És ezúttal egészen más ajándékot tervezett magának. Olyat, ami örökre megváltoztatja az életét.

Pontban nyolckor Severino Valente felhajtott egy elegáns fekete sportautóval, amelynek motorja elektromosan zizegett. Kiszállt, és Ginny ismét érezte a bizsergést. Csak a döntése miatt van, mondta magának. Ennyi az egész.

Alaposan szemügyre vette a férfit, ahogy feléje sétált. Ő is átöltözött, most egy fekete, nyitott gallérú inget viselt alkalmi nadrággal párosítva, a haját összekócolta a szél. De az arca volt, ami megbabonázta. Szürke szemei, amelyek intenzíven vizsgálták őt.

– Bevallom, a meglehetősen hűvös búcsúnk után arra számítottam, hogy futóruhában jelenik meg. Varázslatosan néz ki, Ginny.

A lány követte az utasajtóhoz, miközben a hasában egyre erősebb lett a bizsergés.

– Ez nem randi, Mr. Valente. Megspórolhatja a kiszámítható közhelyeket.

A férfi felhúzta a szája egyik sarkát.

– Azt hiszem, teljes mértékben a maga érdeke, ha a lehető legkiszámíthatóbban viselkedem, Ginny. Különben gyorsan a helytelenségek területére sodródhatok.

A lány érezte, hogy végigfut a hátán a borzongás, mikor a férfi tekintete a száján időzött. Aztán Valente kinyitotta neki az ajtót, s ő beült. A férfi megkerülte a motorháztetőt, a járása ruganyos volt, mint egy ragadozóé. Ginny nem tudta levenni róla a szemét.

Valente beült, és beindította a motort.

– Nem baj ám, ha beismeri, hogy maga is vonzónak talál – mondta, és elindultak.

Ginny vállat vont.

– Ez csak fizikai reakció az ellenkező nemre. Ha felsorakoztatnék ötven férfit az utcán, legalább kettőre ugyanígy reagálnék.

A férfi szeme felvillant.

– Biztos ebben?

A bizsergés egyre erősebb lett, és az a tény, hogy a férfi az illata betöltötte az autó belsejét, nem javított rajta.

– Ó, igen. Az egész társadalmi struktúránk olyan, hogy egynél több embert találunk, akivel összeillünk. Különben nem lennénk nyolcmilliárdan a bolygón. – Félrehajtotta a fejét, nyíltan vizsgálgatta a férfit. – Egy ilyen remek példány, mint maga, bizonyára nem ragaszkodik ahhoz az ósdi hiedelemhez, hogy minden embernek csak egy megfelelő partner rendeltetett, ugye? Egy úgynevezett lelki társ?

A férfi orrlyukait kitágultak. Úgy látszik, ideget talált.

– Azt tanácsolom, ne a jelenlétemben hívja össze azt az ötven férfit. Ellenkező esetben nem tudom garantálni a jó magaviseletemet. – A hangja borotvaéles volt. Kicsit erősebben markolta a kormányt.

Ginny ráncolt homlokkal nézett rá.

– Szóval… nem tetszik a válaszom.

A férfi röviden felnevetett.

– Most az egyszer hagyom, hogy megússza, pequeña – motyogta rekedten.

Amilyen feszültnek tűnt továbbra is a férfi, Ginny úgy döntött, egyelőre inkább hallgat. A csend folytatódott, miközben elvezették őket a privát alkóvjukba egy eldugott mayfairi étteremben. A bejáratnál lévő diszkrét tábla szerint három Michelin-csillaggal rendelkezett.

De miután Severino megrendelte a bort, és felszolgálták az első fogást, Ginny összekulcsolta a kezét az ölében. Ideje kiteríteni néhány kártyalapot.

– Nehezen tudok megfelelni a társadalmi elvárásoknak. Ezt tudnia kell.

A férfi ránézett. Egy hosszú pillanatig csend volt.

– A legtöbb zseni ilyen – mondta végül.

Megint az a remegés a gyomrában. Ginny leeresztette a tekintetét a fésűkagylójára. A férfi még mindig őt figyelte. Talán meg kellene köszönnie neki? Udvariasság volt a válasza, vagy puszta megfigyelés?

Több perc telt el, mire észrevette, hogy még mindig egymást bámulják. És bár a férfi nem mozdította a száját, Ginny úgy látta, mulat valamin.

– Valami baj van az ételével? – kérdezte Severino.

– Még nem döntöttem el.

– Mi a rossz benne?

A lány rövid időre megszorította a villáját.

– Van valami érzés a gyomromban, amit még nem tudok hova tenni. Nem vagyok benne biztos, hogy emésztési zavar vagy…

– Vagy?

– Azt hiszem, nem tudom megnevezni.

Ezúttal a férfi egyértelműen mosolygott. A mosoly átformálta az egész arcát, és végleg megbabonázta a lányt. Korábban is vonzónak találta, de nem gondolta volna, hogy egy egyszerű mosoly ennyire magával ragadó tud lenni.

Összeráncolta a homlokát, mert úgy tűnt, hogy a férfi az ő rovására mulat.

– Lemaradtam valamiről, Mr. Valente?

– Azt hiszem, igen, pequeña – felelte ő rejtélyesen.

Ez csak még jobban bosszantotta a lányt.

– Nem szeretem a rejtvényeket.

– Ó, nem? Azt hittem, azok motiválják a munkában.

A lány megrázta a fejét.

– Összekeveri a rejtvényeket a tettvággyal.

– Megkockáztatva, hogy túlságosan leegyszerűsítem: az agya épp arról tájékoztatja, hogy vonzódik hozzám. A teste meg próbál felzárkózni.

Ginny hunyorgott.

– Azzal, hogy emésztési problémákat okoz?

– Ha majd hozzászokott, tudni fogja a különbséget.

– Úgy tűnik, feltételezi, hogy ez az érzés tovább fog tartani, mint szeretném.

– Persze magán múlik, akar-e engedni ezeknek az érzéseknek. De attól tartok, nem tudja befolyásolni, meddig tartanak.

– Én nem így látom – sziszegte a lány. Úgy érezte, meg kell védenie magát.

Ezúttal a férfi ajkának mozgása hangsúlyosabb volt, odavonta Ginny tekintetét.

– Az első lecke ezen az új területen, ahol most jár, Ginny: soha ne bámulja így egy férfi száját. Hacsak nem akar nagyon különleges reakciót kiváltani.

– És milyen reakció lenne az?

Severino torokhangot adott ki, amit a lány nem tudott azonnal megfejteni.

– Fizikai. Amikor így bámulja a számat, csak arra tudok gondolni, mennyire szeretném megcsókolni a magáét.

Forró szúrás hasított a lány hasába. Nem, nem egészen: a forróság mélyebben ült. A medencéjében. A lába között. Keresztbe tette a lábát, de a forró bizsergés megmaradt. Újra felemelte a szemét – és olyan szemeket látott, amelyek most másképp néztek ki, mint néhány másodperce. Severino tekintete forró volt, a szeme összeszűkült. Teljesen rá fókuszált. Ginny még jobban összeszorította a lábát.

– Értem. Akkor mostantól megpróbálom nem bámulni a száját, Mr. Valente.

Újabb torokhang, még állatiasabb, mint az előbbi. Majdnem úgy hangzott, mint egy… morgás. A lány teste megint reagált. Kezdett nedvesedni, a mellbimbói megkeményedtek. Fizikai reakciók – nem praktikusak, de talán előnyük is van.

Félretette a villát, és újra összekulcsolta az ujjait.

– Döntöttem.

A férfi szeme felcsillant, de gyorsan visszanyerte az önuralmát.

– Kíváncsian hallgatom.

Hirtelen gombóc nőtt Ginny a torkában, megköszörülte. Ez az egész teljesen racionális. Ezért dolgozott. Egy életre szóló álom, amelyet magányos gyerekkora óta dédelgetett.

Vett egy mély lélegzetet.

– Eladom magának az algoritmust – egy feltétellel.

– És mi lenne az?

– Hogy teherbe ejt.

2. FEJEZET

Seve döbbenten bámult rá.

– Mit mondott?

Ginny összeszorította a száját, felhívva a figyelmét – mint aznap már túl gyakran – telt, vörös ajkaira. Egyébként sápadt volt, és élénkzöld szemével úgy nézett ki, mint egy mesefigura.

Az volt az első sokk, amikor ma reggel belépett az irodájába. Kutatásai során csak elmosódott fényképeket talált a csodagyerekről, akiből újító zseni lett. Az algoritmusa abszolút úttörő, és nagy segítséget jelentene a globális klímaválság elleni küzdelemben – és ez csak az egyik alkalmazási területe.

A lenyűgöző önéletrajz alapján nem erre számított. „Nehezen tudok megfelelni a társadalmi elvárásoknak.” Nyers, de sebezhető. Őszinte. Egy rövid pillantás a páncél mögé.

Dios mío. Tulajdonképpen arra kellett volna törekednie, hogy minél hamarabb túllépjen az ügyön, és végre segíthessen Cardosiának. Ehelyett ez a mondat kíváncsivá tette. Többet akart tudni a lányról – például azt, hogyan jutott erre az abszurd feltételre.

– Ideális esetben még azelőtt megtörténne, hogy megkötjük az üzletet. A huszonkilencedik születésnapom előtt szeretném megszülni a gyereket. Jövő héten szerdától szombatig termékeny leszek, ha ez segít.

Seve örült, hogy nem evett még egy falatot, mert most biztosan megfulladt volna.

– Eugenie.

A lány megdermedt, és tágra nyílt a szeme.

– Tudja a teljes nevemet – motyogta, és megrázta a fejét. – Hát persze hogy tudja. Ha ez gyorsít a dolgon, megengedem, hogy így szólítson. Még akkor is, ha senki más nem szokott.

– Miért nem?

Ginny hunyorgott. Aztán olyan szikra gyúlt a szemében, amit Seve eddig észre sem vett. Azonnal azt kívánta, bárcsak újra meggyújthatná.

– A szüleim megmondták mindenkinek, hogy ne hívjanak így. Azt mondták, a Ginny megfelelőbb. Mert úgy hangzik, mint a…

– „Zseni”?

– Igen.

Seve mély levegőt vett, hogy megnyugodjon.

– Ha majd egy kicsit jobban megismerjük egymást, megmondhatja, melyik lehetőséget részesíti előnyben. De először is: megismételné, amit az előbb mondott? Mit akar? Egy…?

Képtelen volt kiejteni a szót. A lány nem tudhatja, hogy mindenáron el akarja kerülni, hogy apa legyen. A szörnyű gyerekkora túl mélyen beleégett a lényébe. Nem kockáztathatja meg, hogy megismételje a szülei hibáit.

– Egy gyereket, Mr. Valente. Azt akarom, hogy biztosítsa nekem a szükséges eszközöket ahhoz, hogy gyereket szülhessek.

Szükséges eszközöket…

Lehet néhány csepp alkoholtól totál lerészegedni? Egyvalamit meg kellett hagynia Ginnynek: nem sokan tudták így meglepni. Harminchat éves korára borzasztóan cinikus lett, a legtöbb embert kiszámíthatónak találta.

Ginny Merchant a különc zseni kategóriába tartozott. A munkája során elég sok ilyennel találkozott már. Gyakran abban a téves feltételezésben cselekedtek, hogy a kívánságuk mindenki másnak parancs. És amikor rájöttek, hogy Severino Valente nem ugrik a parancsra, általában hisztizni kezdtek, de aztán visszanyerték a nyugalmukat, és meghajoltak az akarata előtt.

Hetek óta várta, hogy Ginny Merchant engedjen. De egy bizonyos ponton végül be kellett ismernie magának, hogy ezúttal valószínűleg ő lesz az, aki beadja a derekát. Ez egy pillanatra szíven ütötte, de aztán félretolta az érzéseit. Meg kell lennie. Cardosiáért.

– Mindig egyértelműen kimondom, mit akarok. És mégis úgy érzem, mintha kihagytam volna egy fontos részt a beszélgetésből.

Ginny röviden megnyalta az ajkát, és megrázta a fejét.

– Nem hagyott ki semmit. Én is mindig világosan kimondom, mit akarok. Mint most is.

Hirtelen nyugtalanító gondolat jutott Seve eszébe.

– Kérem, mondja, hogy nem tette ezt az ajánlatot a többi jelöltnek. Minden mai tárgyalásában ezt a feltételt szabta?

Miért olyan fontos ez neki? És – Dios mío! – miért dühíti fel már a puszta gondolat is?

– Nem tettem – felelte Ginny tárgyilagosan.

A düh egy része eloszlott, de Seve továbbra is aggódott. Ez teljesen felzaklatta. Csak annyit kellene tennie, hogy nemet mond – de a szó úgy nyomta gyomrát, mint egy kő. Az az ostoba érzése támadt, hogy ha nemet mond, az üzlet automatikusan meghiúsul, és a lány újabb jelölt után néz.

De ő nem akar gyereket. Az egész gyerekkora vicc volt, a hamis szeretet és a keserű elhanyagolás kegyetlen játéka. Egyszerűen túl nagy a kockázata, hogy a sebeit továbbadja a saját gyerekének, mert öntudatlanul ugyanolyan kegyetlenül bánna vele, ahogy a szülei ővele.

Újabb mély lélegzetet vett, és elhatározta magát.

– A válaszom nem, Miss Merchant.

A lány röviden megfeszítette a vállát, aztán leeresztette. Komótosan bólintott.

– Értem.

Seve összeszűkítette a szemét.

– Érti? Biztos ez?

A dühös hangnem legalább annyira sokkolt a őt magát, mint Ginnyt. A lány sziszegve beszívta a levegőt, és néhány másodpercig pislogva nézte őt. Aztán a poharáért nyúlt, ivott egy korty vizet. A mozdulatai hihetetlenül precízek voltak. Ránézett a férfira.

– Az ösztöneim azt súgják, három lehetőségem van: könyöröghetek, megpróbálhatom meggyőzni, vagy elfogadom a válaszát. A hármas számú lehetőség tűnik nekem a leglogikusabbnak. Egyikünk sem akar időt vesztegetni, és az előbb azt mondta, mindig világosan kifejezi a véleményét. Tehát feltételezem, hogy nem akar velem játszadozni.

Seve elképedt. És ezt nem tudta elviselni. Ez a nő olyan érzelmeket váltott ki belőle, melyeket mélységesen megvetett. Akkor vess véget neki. Zárd le. Kényszerítette magát, hogy bólintson.

– Jó. Azért ülünk itt, hogy megbeszéljük, el akarja-e adni nekem az algoritmusát. Remélem, ezt nem felejtette el?

A lány rövid időre leeresztette a tekintetét, majd újra felnézett rá. Árnyék ereszkedett az arcára.

– Nem, nem felejtettem el.

Seve majdnem felmordult, de fékezte magát.

– Maga más, mint amire számítottam.

– Ezt már elégszer hallottam, Mr. Valente.

– Seve.

– Tessék?

– Szólítson Sevének.

– Nem akarom.

– Miért akar gyereket?

Dios, miért nem tud egyszerűen túllépni a témán?

A lány egy pillanatra megdermedt, aztán elegánsan meglengette a kezét.

– Ez nem tartozik magára. Visszautasította a kérésemet. Nem tartozom magyarázattal.

A férfi gyomra összeszorult. A szülei ugyanilyen lekezelően bántak vele. Egy pillanatra rátörtek az, de Ginny elterelte a figyelmét azzal, hogy kikérdezte az algoritmussal kapcsolatos terveiről. A téma annyira közel állt Seve szívéhez, hogy automatikusan lepergette a válaszokat, miközben ették a főételt, és a lány desszertet rendelt.

Mégis, egész idő alatt nem tudta elengedni a kérdést. Amikor Ginny végül beledugta a kanalát a desszertjébe, nem tudta tovább visszatartani magát.

– El fogja adni nekem. Ezt mindketten tudjuk.

A lány zöld szeme felcsillant.

– Én a helyében nem lennék olyan…

Seve felemelte a kezét.

– Ha ez itt zsákutca lenne, nem rendelt volna desszertet.

Ginny úgy nézte az előtte levő tányért, mintha meglepné, hogy ott van.

– Talán csak édesszájú vagyok.

– Otthon is nassolhatott volna. Ahhoz bőven elég fegyelmezett. – A lány kinyitotta a száját, de a férfi gyorsabb volt. – Ezt a társadalmi elvárást meg tudom magyarázni magának, Miss Merchant. Azért húzza el a vacsorát, mert nem akarja, hogy vége legyen. Megcsinálta a házi feladatát, tájékozódott rólam, és elégedett volt az eredménnyel – különben lemondta volna a vacsorát. Egy dolgot nem szabad elfelejtenie: tudom, hogy öt perc után rúgta ki Grahamet. Nagyon jól tudja, hogy én vagyok a legjobb jelölt. Így már csak az a kérdés maradt: miért nem adja meg végre mindkettőnknek, amit akarunk?

A lány félretette a kanalát, és ölében összekulcsolta a kezét. Seve lassan felismerte a gesztust: így fegyverkezik az érzései ellen. Összeszedi magát, mielőtt túl sokat árulna el.

– Ez az algoritmus az eddigi életművem. Szóval teljesen logikus, hogy egy esténél többet gondolkodom rajta, kinek adjam el, nem gondolja?

– De. És amíg maga tovább gondolkodik, nekem lenne még néhány kérdésem.

Ginny gyanakodva nézett rá.

– Tényleg?

Seve megvonta a vállát.

– Nekem is van bizonyos felelősségem. És ezért fontos, hogy tájékozott legyek. Miért akarja egy ilyen fiatal nő hirtelen eladni az élete művét? És mielőtt azt mondaná, hogy semmi közöm hozzá, tudnia kell: a válasza fogja eldönteni, hogy megköthető-e az üzlet, vagy sem.

– Miért?

– Mert ostobaság lenne részemről, ha vakon belevágnék. Aztán a következő egy éven belül ír egy hasonló algoritmust, és eladja a versenytársaimnak.

Ginny felháborodottan nézett rá.

– Soha nem tennék ilyet.

– Nem jutottam volna ilyen messzire az életben, ha nem fognám mindig szaván az embereket, Miss Merchant. Azt hiszem, önnek is voltak hasonló tapasztalatai ebből a szempontból.

A lány nyelt egyet, és a férfi követte a mozdulatot a tekintetével, a nyakát fürkészve. Kíváncsi volt, milyen érzés lehet a bőre az ajkai alatt. Por el amor de…

– Írásban garantálhatom.

Mindketten mozdulatlanul ültek. Ginny leengedte a vállát. Egy perccel később lassan kifújta a levegőt, és megvonta a vállát. Röviden félrenézett, majd viszonozta volna a férfi tekintetét. De még mindig nem szólt semmit.

A férfi elnyomott egy mosolyt. A lány lélegzetelállító volt, végtelenül lenyűgözte. De magában megrázta a fejét. A kapcsolatuk tisztán üzleti, és annak is kell maradnia. Nincs ideje foglalkozni a féktelen érzésekkel, melyeket a lány vált ki belőle.

– El fogja adni nekem az algoritmusát. – Hallania kell a lány szájából, mielőtt lezárhatja a témát, és áttérhet fontosabb dolgokra.

– Igen.

Pontosan ezt akarta hallani. És mégis hirtelen szívesebben lett volna máshol. Valahol, ahol együtt élvezhetnék a pillanatot.

– Becsomagoltatjuk a desszertjét – mondta saját magát is meglepve, nem először ezen az estén. Nem fogadta meg egy perccel ezelőtt, hogy ejti a témát?

– Miért?

Hogy utána külön utakon járhassunk. Most, hogy megvan, amit akarok.

– Hogy elmenjünk egy csendesebb helyre, ahol nem zavarnak. Angliában most csodálatos az időjárás, oda mehetünk, ahová csak akar.

Ginny megráncolta az orrát.

– Nem szeretek kint lenni.

Seve megvonta a vállát.

– Mert még senki sem mutatta meg magának az igazi kinti életet.

– Nem tudom, az mit jelent.

A férfi előhúzta a pénztárcáját, és néhány száz fontot az asztalra dobott, aztán odahívta a pincért, hogy becsomagoltassa a desszertet. Hamarosan egy kis kartondobozban volt, és a főpincér jó estét kívánt nekik.

Odakint azonban Sevét utolérték az aggályai. Még soha nem keverte össze az üzletet a szórakozással, és nem is igazán akarta elkezdeni. De ott voltak ezek az érzések, amelyeket Ginny váltott ki belőle. Nem szerette beismerni, ha gyenge, de ahogy London utcáin hajtott, most kénytelen volt. Egyszerűen vágyik erre a nőre!

Néhány perccel később behajtott a penthouse lakása garázsába.

– Hol vagyunk? – kérdezte Ginny.

Egész úton hallgatott. Most röviden kinézett az ablakon, majd fél szemöldökét felvonva visszafordult a férfi felé.

– Egy olyan helyen, ahol azt meg tudja enni – mutatott a dobozra a lány ölében –, amíg átbeszéljük az adásvételi feltételeket.

Ginny hallgatott. Amikor végül bólintott, a férfi gyorsabban kioldotta a lány biztonsági övét, mint tervezte. És minden egyes lépésnél a lakosztálya felé figyelmen kívül hagyta a belső hangot, amelyik azt kiabálta, hogy mégis mit csinál.

A lakásba érve a terasz mágikusan vonzotta Ginnyt. Egyenesen kiment, anélkül hogy egy pillantást is vetett volna a drága berendezési tárgyakra. Kíváncsian csodálta a kelet-londoni kilátást.

Seve elégedetten mosolygott, majd bement a konyhába kanálért. Amikor Ginny felé nyújtotta, a lány meglepetten nézett fel.

– Ó, köszönöm.

A hüvelykujja végigsimított a férfi ujjpercén, amikor átvette a kanalat. Egy pillanatra elakadt a lélegzete, és kissé elpirult a férfi tekintete alatt. Sevének ismét vissza kellett fognia magát, amikor a lány leeresztette a tekintetét.

Seve megkerülte a kanapét, ahová a lány kint leült, és a másik végébe helyezkedett, hogy nézze, ahogy eszik. Alig két falat után keresztbe tette a lábát, hogy elrejtse a hatást, melyet a látvány gyakorolt rá. Dios mío. Talán a következő adandó alkalommal fel kellene hívnia valamelyik régi barátnőjét. Kielégíthetné a testi szükségleteit, és utána remélhetőleg újra tisztábban tudna gondolkodni.

A legutóbbi, négy hónappal ezelőtti cardosiai látogatása megmutatta, hogy gyorsan kell cselekednie. Másra nem sok ideje maradt. De most, hogy a megoldás karnyújtásnyira volt, nem engedhette meg magának, hogy elterelődjön a figyelme.

– Hat hónap.

Seve felvonta a szemöldökét.

– Hat hónap?

Ginny tekintete röviden a férfira siklott, aztán újra a kilátásra. De Seve figyelmét nem kerülte el, hogy a lélegzete felgyorsult – nyilván észrevette a keresztbe tett lábát. A lány nyelt egyet, mielőtt válaszolt.

– Betekintés az algoritmus használatába. Félévente szeretném.

Seve megrázta a fejét.

– Tizenöt havonta.

A lány hevesen viszonozta a tekintetét.

– Tíz. Az összesen hat betekintés lenne, öt évre elosztva.

Tízhavonta találkozna ezzel az elbűvölő teremtménnyel. Talán még néhány ötlete is lenne, hogyan javíthatnák hosszú távon a cardosiai viszonyokat. Legalább erről megkérdezhetné. Folyamatos kommunikáció. Ez nagyon is észszerű volna. Bolond lenne, ha nem tenné.

Biztos, hogy csak ennyit akarsz?

Összeszorította a fogait, bosszantotta a fejében szóló könyörtelen hang.

– Rendben, tízhavonta – és helyben.

Ginny mozdulatlan lett, a kanál megállt a levegőben.

– Ez azt jelenti, hogy el kell jönnie Cardosiába. Személyesen. Kivétel nélkül.

A lány keze enyhén megremegett, és behunyta a szemét, miközben a szájába dugta a kanalat. Ahogy megnyalta az ajkát, Seve végképp megkeményedett, szinte elviselhetetlen volt a nyomás az ölében.

Ginny élvezettel rágta a falatot, mielőtt válaszolt.

– Ez elfogadható. Cardosia gyönyörű hely.

Seve büszkén felegyenesedett.

– Sí. És minden tőlem telhetőt megteszek, hogy ez így is maradjon.

Ezzel megpecsételték az üzletet. Sevének most be kellett volna fejeznie a találkozót, és hazavinnie a lányt, vagy még jobb: taxit hívni neki. Ehelyett elővette a zsebéből a mobilját, és gyorsan telefonált.

Öt perccel később Ginny őt bámulta.

– Most azonnal elkészítteti a szerződést? Már majdnem éjfél van – mondta meglepődve.

– Különböző időzónákban dolgozó ügyvédeket foglalkoztatok. A New York-i csapatom csak a beleegyezésemre várt. – Szünetet tartott, szeme éhesen végigjárja a lány arcát. – Akarja, hogy rögtön beinduljon a dolog, vagy szüksége van a szépítő alvására?

A lány bosszúsan felemelte az állát.

– Kíméljen meg a sztereotípiáitól, Mr. Valente. Vagy talán magának szüksége van szépítő alvásra?

– Nem, pequeña. Én egész éjjel bírom.

Amikor Ginny ismét elpirult, Seve elfojtott egy nyögést, és ökölbe szorította a kezét. Mennyire szeretné megérinteni!

– Én is – válaszolta fojtottan a lány.

Seve a hajába túrt, és finoman meghúzta, hogy visszanyerje a koncentrációját.

– Jó. – Gyorsan elküldött egy újabb SMS-t, és eltette a telefont. – Akkor beszéljünk a számokról. Tudom, hogy a legmagasabb ajánlat nyolcszázmillió. Én kész vagyok még feljebb menni: egymilliárd dollár, ha az üzlet részeként az épületet és az összes kulcsfontosságú alkalmazottját is nekem adja. Szükségem van a műszaki szakértőire, hogy minél hamarabb beállítsák az algoritmust az igényeimnek megfelelően.

A lány szája rövid időre tátva maradt.

– Öö… egymilliárd dollár?

– Igen. Ennyit akarom magát… az algoritmusát. – A férfi elmosolyodott. – És az, hogy újabb nőt üdvözölhetek a milliárdosok között, csak egy kis bónusz a számomra.

– Engem ez nem érdekel – mondta Ginny megvetően.

És a férfi hitt neki. Elég régóta tanulmányozta ahhoz, hogy tudja, nem a pénz vezérli. De akkor mi? Mielőtt leállíthatta volna magát, már fel is tette a kérdést:

– Akkor mi érdekli?

A lány egy kissé összerezzent.

– Azt hittem, megegyeztünk, hogy nem beszélünk személyes dolgokról.

– Igen? Én erre nem emlékszem. Csak azt mondta, semmi közöm hozzá.

– Még mindig semmi…

Ginny elhallgatott tartott, amikor mozgást vett észre a férfi mögött. Seve rendelt egy üveg Dom Pérignont, s a pincér már ott volt, hogy kiszolgálja őket. Amikor ismét kettesben maradtak, a férfi töltött, majd ismét hátradőlt, pezsgőspohárral a kezében.

– Mire koccintsunk? A nyilvánvalón kívül?

– Maga aztán tényleg célratörő. De rá kellene jönnie, hogy ez nem vezet sehová. Mert én is ugyanolyan erős akaratú vagyok, mint maga.

– Ugyan már, elégítse ki a kíváncsiságomat. A kedvemért.

Tényleg tudni akarta, miért akar gyereket. Nem mindenkinek kell hogy legyen, aki akar. A szülei voltak a legjobb példa. A gyerekkora maga volt a pokol – és mégsem akart soha testvért, aki mellette áll. Már gyerekként is elviselhetetlen volt a gondolat, hogy egy testvér ugyanolyan kínokat szenvedjen, mint ő. Az apja és a nagybátyja a szabályok legkisebb megszegésénél kezet emeltek rá, amit az anyja csak csendben nézett. Senki sem érdemel ilyen sorsot.

– Talán ugyanazt akarom, amit maga. Jobbá tenni a világot – mondta Ginny.

– Azzal, hogy megtölti gyerekekkel? – kérdezte keserűen Seve.

A lány mozdulatlanul bámulta, arca most már sápadt volt. Seve máris megbánta a szavait, bár nem annyira, hogy bocsánatot kérjen.

– Úgy vélem, mostantól maradnunk kéne a üzletnél, Mr. Valente – mondta mereven Ginny.

De Seve még nem volt hajlandó ejteni a témát. Egyszerűen túl fontos volt számára.

– Hogy aztán megkérje a következő útjába kerülőt, hogy csináljon magának gyereket? – Már a gondolat is feldühítette, hogy a lány egy másik férfit kér meg.

Olyan hirtelen állt fel, hogy kilöttyent a pezsgő, és a terasz szélén lévő alacsony üvegkorláthoz sétált. Észre sem vette, hogy morog, amíg Ginny meg nem köszörülte a torkát mögötte.

– Azt hiszem, most magának van problémája a társadalmi elvárásoknak megfelelő viselkedéssel, Mr. Valente. – Seve hallotta, hogy leteszi a pezsgőspoharat, és megfordult. – Talán holnap kellene lefolytatnunk ezt a beszélgetést…

– Nem! – A férfi kényszerítette magát, hogy levegőt vegyen. – Nem. Tekintse úgy, hogy ejtettem a témát.

A lány félrebillentette a fejét, és úgy vizsgálgatta, mint egy kódsort, amelyet különösen érdekesnek talál. Amikor Seve teste reagált, a lány felé lépett.

– A gyerektéma… felzaklatja – mormolta Ginny kíváncsian.

Seve összeszorította a fogát.

– A könnyelműség, amivel egyesek szülővé válnak, igen.

Ginny tekintete elsötétült, és elnézett a férfi mellett a városra.

– Nem vagyok különösebben könnyelmű ember, Mr. Valente.

– Seve.

– Tessék?

– Újra megkérem: szólítson Sevének.

A lány pislogott.

– Miért? – Elpirult. Úgy látszik, már sejtette az okot.

– Mert kedvemre volna.

– És miért akarnék a kedvében járni?

Seve megvonta a vállát.

– Gondoljon rá úgy, mint egy kísérletre. Derítse ki, milyen hatása van.

A lány a homlokát ráncolta.

– Miért…?

– Ne agyalja túl, Ginny.

– Szinte sose szoktam. Minden problémára előre meghatározott időt szánok. Aztán továbblépek más témákhoz.

Sevének el kellett fojtania egy mosolyt. Nagyon élvezte a kis párbajukat.

– Ez nem egészen igaz, ugye? Tulajdonképpen a csalódottságának akart engedni, amikor ma reggel bementem az irodájába.

A lány nyelt egyet.

– Ebben téved.

A férfi a poharába bámult, és egy pillanatra elgondolkodott.

– Van egy javaslatom: mostantól őszinték leszünk egymáshoz. Oké? Megígérem.

Ginny emésztgette a szavait.

– Ez elfogadható.

– Elfogadható…? – A férfi várakozón nézett rá.

Ginny kitágította az orrlyukait, és Seve egy pillanatra azt hitte, visszautasítja. De aztán:

– Elfogadható, Seve.

Kellemes borzongás futott át a férfin.

– Jól ejtettem? – kérdezte Ginny.

– Igen – mondta rekedten Seve. – Olyan maximalista, nem is ejthette volna rosszul. Mondja ki még egyszer.

– Seve – suttogta a lány. A hangja hihetetlenül érzéki volt.

– Dios mío. Qué demonios está pasando? – motyogta a férfi. Mi a fene folyik itt?

– Dígame usted – válaszolta a lány tökéletes kiejtéssel.

A férfi ránézett.

– Elfelejtettem, hogy beszél a nyelvemen.

– És több másikon is – emlékeztette Ginny tárgyilagosan.

Annyira tisztában van a zsenialitásával, és annyira jól érzi magát benne. Abszolút ellenállhatatlan! De volt egy nyelv, amit nem tudott: képtelen volt leplezni az izgalmát. Szinte egész testében remegett, miközben éhesen bámulta a férfi ajkát. Seve minden perccel egyre nehezebben tudta visszafogni magát.

– Elfelejtettünk koccintani.

– Abszolút semmi sem úgy alakul ma este, ahogy elterveztük – válaszolta a lány, miközben felvette a poharát.

Seve koccintott vele, és nagyot kortyolt a pezsgőből.

– Talán ez egy jel, hogy engedjük el magunkat.

A lány belekortyolt a poharába, majd megrázta a fejét, láthatóan teljesen összezavarodva.

– De… miért nem tudok ellenállni ennek a vonzalomnak? Kikészít, de egyszerűen nem tudok leállni.

Seve felnyögött, és azt kívánta, bárcsak ne mondta volna ezt Ginny. Mert ezzel elsöpörte az ellenállását. Félretette a poharát, és ujjait a lány hajába csúsztatta, ahogy egész este szerette volna.

A lány nem mozdult. Dios, olyan nyílt vággyal bámult rá, hogy nem tudott ellenállni: előrehajolt, ajkát az ajkához simította, könnyedén, mint egy tollpihe.

– Erre vágyik ez a vonzalom? – suttogta a száján.

Ginny nekidőlt.

– Igen.

– És erre? – Seve a szája sarkát harapdálta.

Ginny zihált, és lehunyta a szemét.

– Igen.

Seve végignyalta a szája szélét, s addig nyalogatta, amíg a lány végül megnyitotta a száját előtte. De mielőtt továbbmehetett volna, valami hideget és nedveset érzett.

Mindketten lenéztek. Ginny kiöntötte a pezsgőjét. Seve elvette tőle a poharat, és megragadta a kezét. Egyenként megnyalta az ujjait. A vér lüktetett az ereiben, ahogy Ginny halk nyögéseit hallotta.

– Mennyire jöttél izgalomba, Ginny? – kérdezte incselkedve.

– Nagyon – felelte a lány rekedten. Zöld szemében a szenvedély tüze égett, a légzése felgyorsult. – De kérlek, ne hagyd abba.

Seve vágya most már féktelen volt: addig szopogatta a lány ujjait, amíg ő majd elolvadt. A férfi elkapta, a karjába zárta és megcsókolta. Egész nap erre vártak mindketten.

Aztán – mert tudta, hogy egy csók nem lesz elég – Seve felkapta, és bevitte.

3. FEJEZET

Ginny nem volt részeg – legalábbis nem az alkoholtól. Csak egyszer kortyolt a pezsgőből, a többit kiöntötte.

Mégis elszabadultak az érzékei – mindezt a férfi miatt, akinek megpróbálta eladni az élete művét. A férfi miatt, aki visszautasította a szemtelen kérését, és akivel ezért tisztán üzleti kapcsolatban kellene lennie. A férfi miatt, aki olyan nagyképűen közölte vele, hogy vonzódik hozzá. Elég ok arra, hogy messzire kerülje.

És mégis ő volt az a férfi, akire a teste vágyott, a férfi, akinek a nyakára kulcsolta a karját, miközben ő a jó ég tudja, hová vitte. Aki elnyelte a tekintetével, és minden sejtjét bizsergésre késztette.

Miközben Seve végigment vele a gyéren megvilágított folyosón, addig csókolta a nyakát, amíg Ginny szemhéja elnehezedett. A józan esze kikapcsolt, a nirvánában lebegett. Amikor a férfi végre letette, megállapította, hogy egy tágas hálószobában vannak, aztán Seve ismét teljes figyelmét magának követelte. Magához húzta, ujjait a hajába mélyesztette, száját a szájára tapasztotta.

És egy röpke pillanatra visszatért Ginny józan esze. Tényleg ezt csinálja most? Tényleg azzal akarja meghosszabbítani ezt a nyugtalanító estét, hogy enged a szexuális vonzalomnak?

Igen!

A férfi végigsimított szájával az ajkán.

– A szád egész nap az őrületbe kergetett.

Ginny elég ideig koncentrált ahhoz, hogy megfogalmazzon egy riposztot. Mert egyvalamit megtanult ma este: mégpedig azt, hogy élvezi a verbális csatározást a férfival.

– Miért? Nem tetszett, amit mondott?

Seve felnevetett.

– Épp ellenkezőleg. Minden szavát élveztem. A szavaid lenyűgöznek. Túlságosan is. És közben ezt is akartam.

Előrehajolt, és újra megcsókolta a lányt, tovább szítva a benne lobogó tüzet. Az érzés rövid időre heves lázra emlékeztette, de sokkal jobb volt. Többet akart belőle: égni akart benne.

– Még – zihálta, amikor a férfi felemelte a fejét.

Ahelyett hogy engedelmeskedett volna, Seve összehúzta a szemét, mely szikrázott.

– Könyörögj – parancsolta rekedten. – Könyörögj azért, amit akarsz, Ginny.

A lánynem értette. Miért tetszik neki ez? Miért lángol a puszta gondolattól is?

Seve lassan, önelégülten elmosolyodott.

– Beindít, mi?

Tiltakoznia kellett volna, puszta önvédelemből, de habozott. Mostantól legyünk őszinték egymáshoz.

– De miért? – kérdezte ehelyett.

– Mert érzed, hogy ettől még intenzívebb lesz ez az élmény. Számodra és számomra is. Vágysz arra, hogy kimondd. Nekem pedig szükségem van rá, hogy halljam. Ilyen egyszerű ez.

Tényleg így lenne? Ginny soha életében nem könyörgött semmiért. Még a szülei szeretetéért sem – amit soha nem is kapott meg. Ez volt a legnehezebb, amit valaha tett, de mélyen elásta magában a késztetést a könyörgésre. Nem elég mélyre ahhoz, hogy megvédje a fájdalomtól, de elég mélyre ahhoz, hogy rajta kívül senki ne vegye észre, mennyire magányos.

Vajon most is ilyen könnyű lenne? Csak ki kellene mondania a szavakat? Könyörögni azért, amit akar? Vagy csak egy bonyolult problémát próbál megoldani túlságosan egyszerű megoldással? Nem azt írja minden tankönyv, hogy a szeretetet szabadon kell adni? Hogy nem kell érte küzdeni?

Seve az ujjbegyeivel végigsimított a tarkóján. A lány megremegett, és lerázta magáról a kérdéseket. Ez most más. Ez a szexuális vágyról szól. És Seve már megmutatta neki, hogy a szabályok mások.