BALÁZS BÉLA

ISTEN TENYERÉN

REGÉNY

Olcsó eKönyvtár

Klasszikusok ekönyvben a legjobb áron

olcsoekonyvtar.hu

Tartalom

AZ INDUS HERCEG

ANDREA KÍSÉRTETE

ISTEN TENYERÉN

A KOLOSTORBAN

EGY IDEÁL SZENVEDÉSEI

A FÁJDALOMFA, A FEHÉR PARÓKÁK ÉS KLÁRA VÁLASZTÁSA

Meleg volt már akkor Budapesten, mert május volt. Orgonahervadás és jázminvirágzás között való idő. Akkor történt, egy késő délután, hogy valamely fiatalember odatámaszkodott háttal a zsigmondtéri villamosmegálló vasoszlopához. Akárcsak lógott volna rajta. (Mert hosszu, sovány tagjai mintha kicsit lobogtak volna a szélben.) Nem volt rosszul öltözve, de mintha mindene ki lett volna gombolva. Aztán vörös haja is volt. Meg a kalapját is a kezében tartotta összesodorva és hadonászott vele, mint egy karmesteri pálcával. Ezért sokan utána fordultak, de ő nem vette észre. Különben is úgy támaszkodott ama vasoszlophoz, ott a zsigmondtéri megállónál, mint aki egyedül a szobájában felöltözve hever az ágyán és a mennyezetet nézi.

Akkor egy fiatal hölgy jött keresztül a téren. Kicsike volt és vékony, elegáns egyszerüséggel öltözött, mégis nagyon feltűnő volt és a tömegben messzire látható. Mert olyan volt mint az egyetlen egyenes vonal az utca tétova gomolygásában: kicsi, kemény felkiáltójel. Valami szigoru, szinte katonás volt könnyü járásában, mely hasította a fáradt emberek rajzását, mint egy támadás.

Nehány lépéssel a vasoszlop előtt fölemelte a fátyolát és megállt. Nyilván a vöröshaju fiatalembert akarta jobban megnézni. (Keskeny arca sajátságosan fehér volt, mint a tiszta, bágyadtszinü porcellán.) Nagy, átlátszó, szürke szemei mozdulatlan komolysággal tűztek a fiatalember arcára. De az csak a fejét ingatta, mint aki magában énekel és nem vett észre senkit. A hölgy keskeny szőke szemöldökei erre ráncba húzódtak. Kicsiny, szigoru gyerekarcán valami megerőltetett keresésnek kifejezése jelent meg. És így nézte.

Egyszer csak észrevette a fiatalember és két nagy, szeplős kezét felemelve utána nyúlt, holott úgy sem érhette el.

- Klára! - kiáltotta boldog, meglepett mosolylyal. - Klára! - (A hangja hálásan meghatott volt.)

- Jó napot, János - mondta a hölgy csendesen és odament hozzá.

- Már régóta itt állsz és nézel rám?

- Igen.

- Mért nem szólitottál?

- Meg akartalak nézni.

- Mért Klára?

- Hogy ismerjelek - mondta a hölgy egyszerűen, komolyan.

A fiatalember erre zavartan mosolygott és lesütötte a szemét:

- Hát az arcomat csak ismered?

- Tegnap láttalak először. És...

- És mi? Mért ráncolod a homlokodat?

- Most idejövet, mikor a villamoson ültem, féltem, hogy nem foglak megismerni.

- Klára! - kiáltotta a vöröshaju fiatalember szemrehányó szomorúsággal és világoskék szemei megnedvesedtek.

- Igen. Ez így volt - tette hozzá a hölgy.

- No és mindjárt megismertél?

- Persze. De nem tudom...

Megint megakadt és porcellánfehér homlokán megjelent az éles ránc.

- Mit nem tudsz?

- Nem tudom, hogy nem mentem-e volna melletted el, ha tegnap meg nem ismerkedünk. Azt hiszem, ha észre is veszlek... talán tovább mentem volna.

- Hát hiszen, ha tegnap Sternbergéknél nem... akkor csak természetes.

- Természetes? - az asszony lassan csóválta a fejét. - Annak meg kell mutatkoznia. Nem?

- Hogy érted ezt?

A kis hölgy akkor fehér glacékeztyüs kezével a fiatalember keze után nyúlt:

- Gyere János - mondta - menjünk sétálni. Azt hiszem, hogy erről nem jó beszélni.

Erre János lehorgasztotta nagy fejét és Klára kézenfogva átvezette a téren az Ürömi-utca felé.

János sápadt, csontos, sovány arca idegesen vibrált és a vállát is gyakran ránditotta, mintha viszketne. És ha ment, még inkább olyan volt, mintha csak a szél hajtotta volna tagjait. Klára azonban messzire látható volt. Egyetlen egyenes vonal az emberek tétova sürűjében.

Az Ürömi-utca sarkán három utca fut össze. Ezért ott megálltak.

- Merre menjünk János? - kérdezte az asszony.

János meglepetten nézett a komoly fehér arcba és idegesen felnevetett:

- Milyen furcsán kérdezed ezt.

- Mért furcsán?

- „Merre menjünk” „Merre menjünk” - ismételgette János komédiásan tragikus hangon. - Úgy kérdezted, mintha az őserdő közepén állnánk eltévedve és az életünk függne rajta.

De Klára csak nézte őt változatlan csendes komoly arccal:

- Merre menjünk, János? - kérdezte mégegyszer.

Erre az idegesen rángatta a vállát és hangosan nevetett.

- Jó, nem bánom - kezdte hadonászva. - Tehát a dzsungel kellős közepén vagyunk és élelmiszerünk elfogyott. Most hidegvér és megfontolás. Fegyvered töltve? Hogy is van Verneben? Az iránytűt kézbe! - (Nyugtalanul, hadarva beszélt.) - Tehát figyelj. Ezen az utcán felmegyünk és az első saroknál befordulunk balra. Nos és ha ez megvolt, akkor egy sarkot megyünk és ott jobbra fordulunk. Vigyázat! A következő saroknál megint balra fordulunk. És igy tovább. Ehhez mit szólsz? Minden saroknál fordulunk. Egyszer jobbra, másszor balra. Ha-ha-ha...

De nyugtalan nevetése szorongva halkult a fehér arc változatlan komoly tekintete alatt.

- Gyere - mondta az asszony egyszerüen és bement az Ürömi-utcába.

János csodálkozva és kissé megdöbbenve nézett utána:

- Milyen jól tudsz te játszani, Klára - mondta bizonytalan mosollyal.

- Gyere János - szólt vissza Klára, anélkül, hogy megállt volna.

Azután jártak az óbudai kis, öreg házak között és minden saroknál befordultak. (Egyszer jobbra, másszor balra.)

- Beszéltél a férjeddel? - kérdezte János egy idő mulva lesütött szemmel.

- Igen.

- Megmondtad, hogy engemet szeretsz?

- Nem.

- Miért nem, Klára.

- Mert ezt nem tudom.

János megállt és nagy kezeivel a levegőbe kapva valami értelmetlen mozdulatot tett.

- Nem tudod, hogy szeretsz-e? - kérdezte elszorult torokkal.

- Persze, hogy szeretlek, János. De hiszen te nem igy értetted.

- Hát mit nem tudsz?

- Én sok embert szeretek. De ezek mind csak érzések.

- Nem értelek.

- Nézd János, az embernek annyi érzése van. De hogy melyik úton induljon az ember, annak valahogy meg kell mutatkoznia. Nem?

- De hát mit mondtál? - kérdezte félénk gyermekszomorúsággal. - Mit mondtál akkor a férjednek, hogy ha igy... ha tegnap semmi se történt?

- Tegnap csodálatos dolgok történtek, János.

- Ma már az arcomra alig emlékeztél.

- Ez igaz. De tegnap este az apám öngyilkosságáról meséltem neked. Tudod-e, hogy én tegnapig nem tudtam, hogy az apám öngyilkos lett? Az anyám sohase mondta meg és más talán nem tudja. De mikor tegnap veled beszélgettem, ez egyszerre világos lett. Te abban a nagy vörös fotelben ültél. És én azon megismertem azt az alkonypirt, amit akkor, tizéves koromban a Balatonon láttam. Azon a napon. És egyszerre megértettem mindent és úgy meséltem el neked, mintha mindig is tudtam volna. Pedig először láttalak téged. Arra a kisgyerekkori álomra a kék tóval és a sok arany naranccsal először emlékeztem tegnap. Hiszen el tudtam neked mondani egész gyerekségemet. Akkor, ott előtted, emlékeztem rá először. Ez nagyon csodálatos volt, János. És az is, hogy hirtelen felálltam, és odamentem Sternbergnéhez és azt mondtam neki, hogy én okoztam a fia halálát. Sohse beszéltem még erről vele... Ezt mind elmondottam Kálmánnak, ahogy tudtam. És hogy aztán egyszer csak az utcán jártunk és tegeződtünk. Aztán egy gázlámpa alatt álltál és én akkor nagyon szomorú lettem és megcsókoltalak. Körülbelül ezt mondhattam el, János. Mert csak ennyit tudok.

Hangsúlytalan egyszerüséggel beszélt, mintha csak arra vigyázott volna, hogy valami ki ne maradjon.

- És mit felelt a férjed? - kérdezte János halkan, lágy, könnyes hangon.

- Kálmán mosolygott. Különben mindig mosolyog, ha komolyan beszélek vele. Ahogy betegeinek panaszát hallgatja. Nagyon szomoru volt. Azt mondta, hogy a nyáron majd a tengerpartra utazunk. Hogy talán Norderney jó lesz. De én megmondtam, hogy ma délután hozzád jövök, mert meg kell mutatkoznia.

- Megmutatkoznia? Minek?

Klára megragadta a férfi kezét: - Gyere János. Gyere, sétáljunk csak. Gyere kedves.

És így mentek tovább. De a következő saroknál megállottak.

- Itt jobbra kell fordulnunk, - mondta Klára.

- Menjünk fel ezeken a rossz lépcsőkön?

Csodálkozva nézett rá az asszony. - Hiszen muszáj - mondta. - Minden saroknál muszáj. Most jobbra van soron.

És már indult is felfelé a lépcsőkön. János bizonytalanul nevetett.

- Hogy megfogsz te minden bolondságot - mondotta - ami az embernek úgy eszébe jut.

Akkor Klára megállt a lépcső közepén és ránézett. János pedig elfordította a fejét, mintha egy markolás elől térne ki.

- Mért félsz, János? - kérdezte csendesen, komolyan. - Ne félj. Adjad a kezed.

Úgy mentek tovább, kéz-kézben, a görbe kis utcákon. Kis füszeresboltok mellett haladtak el, melyeknek kirakatában citromok voltak cifrázott tarka selyempapiroson. Pinceműhelyek mellett, melyekből hűvös enyvszag ütött fel. Kis kávémérések ablakára nagy kiflik voltak festve és félmeztelen, szurtos gyerekek ültek az utca közepén. Később pedig kis kertek következtek, melyekben nagy vörös és kék üveggolyók csillogtak az esti napsugárban.

És beszélgettek csak úgy, ahogy sétálók beszélgetnek: találomra a házakról, melyek előtt elhaladtak. János halvány, sovány arca vibrált, mint egy tónak kiszolgáltatott, meztelen tükre. Kék szemei nyugtalanul jártak és felakadtak minden dolgon. Mosolygott, félig nyitott szájjal.

- Keressünk lakást magunknak - mondta. - Ez nem jó. Ebben a házban nagy beteg fekszik.

- Te azt látod?

- Igen. Nézzed az ablakait. Olyanok, mint a megtört szemek.

- Hát itt mit látsz?

- Ebben a házban gonosz ember lakik. A kapuja úgy van csukva, mint egy összeharapott száj.

De egy fehér kerités előtt hirtelen megállt János.

- Mit látsz? - kérdezte Klára és figyelmesen követte János nagy kék tekintetét.

- Látod azt a kis házat ott a kertben? A verandát a lámpával?

- Igen.

- Hogy les ránk - sugta János. - Ez a ház keres és vár. Ebből valaki elment. Nem tudják, hová. Ez a ház itt lapul az út mellett lesben, mint egy éhes állat.

- Gyerünk tovább - rezzent fel Klára megborzongva. - Nekünk is keresnünk kell.

- Ha egy ember nézne igy rám - mondta János elgondolkodva - ugye odamennék hozzá és megszólitanám? Házakban csak lakni lehet vagy elmenni mellettük.

- Vajjon az emberekkel is nem igy van-e? - kérdezte Klára.

De János csak fejét csóválta és nem felelt. Aztán tovább mentek.

Már a városnak legvégére értek. Ott düledező palánkok mögött bozontos, vad telkek voltak, rajtuk nagy szemétdombokon csillogott a hó alól előkerült sokasága tavalyi dolgoknak. Kék fazekak, kályhacsövek, tányércserepek. Egy rongyos kalap fiatal fagyallevelek között. Egy szék tépett nádfonatán vastag, szőrös hernyó melegedett. Egy cipőtalp mellett pedig egy fényesre kopott rézkrajcár tündökölt a napban boldogan.

Amint azonban a következő sarkon befordultak, egy szép, tiszta fehér házat láttak szemközt. És mindaketten egyszerre megálltak. A kapuja felett nagy aranybetüs cégtábla ékeskedett:

GÁCS IMRE ASZTALOSMESTER

Szép, új cégtábla volt, modern irással. Kétségkivül fiatalember tulajdona. A nyitott ablakon keresztül kopácsolás hallatszott és gyalu suhogása a kemény fán. Kellemes baritonhang énekelt:

Ki tanyája ez a nyárfás,
Nem hallik be a kurjantás.
Vagy alusznak, vagy nem hallják,
Vagy talán nem is akarják.

A zsindelyes háztetőről, mint egy nagy galambdúc, egy rátoldott mansard könyökölt le. Világossárga, vasalt batisztfüggöny volt tiszta, nagy ablakában.

- És az a kis szobácska ott fönn? - kérdezte Klára.

Akkor egymásra néztek és egymásra mosolyogtak furcsán, szégyenlősen, mintha rajta kapták volna egymást. De János arca hirtelen elszomorodott. Valami szórakozott fáradtsággal nézett körül.

- Te Klára - mondta. - Mentél már úgy el idegen ház előtt, avval az érzéssel, hogy saját otthonod mellett mégy el?

- Nem. Én nem ismertem az otthonérzést. Gyerekkoromban sem.

- Hát én sem ott, ahol laktam.

- Hanem?

Erre János elpirult és lesütötte a szemét. - Csak úgy - mondta - vannak az embernek néha ilyen hangulatai.

- Mikor érezted te ezt János?

- Egyszer két év előtt - felelte szégyenlősen mosolyogva - Svájcban utaztam. Egy éjszaka a vonatban aludtam. Hirtelen felriadok és félálomban kinézek az ablakon. Egy tó mellett mentünk. Egy tavat láttam sápadt holdfényben. Fekete sziklákat, fekete óriásfenyőket egy ezüst csik körül. És kicsi, magányos viskót.

- Az hol állt, az a ház? - kérdezte Klára nagyon figyelve.

- Feljebb a lejtőn. Egy réten.

- Milyen volt?

- Én voltaképen csak egy sárga lámpafényt láttam egy kis ablakban. És az volt az. Igen. Mint a kés vágott szivembe a honvágy.

- Leszállottál?

- De hiszen a robogó vonaton történt! Egy pillanatig ha tartott az egész. Azt se tudom, hogy hivták azt a tavat.

- Az első állomáson leszállhattál volna - mondta Klára ráncolt homlokkal. - Mikor esett ez még meg rajtad?

- Egyszer egy kép volt egy könyvben. Valami német kisváros. Nem tudom melyik. Talán csak fantázia volt. Keskeny magastetejü görbe házak. Sok kőlépcső. Kőkockás tér és hársfák...

- A közepén kőkút egy női szoborral és sok galamb - folytatta az asszony.

- Honnan tudod Klára? - kérdezte csudálkozva.

- Én is láttam egyszer azt a képeskönyvet.

Klára egy ideig lehajtott fejjel gondolkodott. Gyenge szél birizgálta hamu-szőke hullámos haját. Aztán felnézett Jánosra:

- És ez a ház? - kérdezte komolyan.

János nem felelt, csak szégyenlősen mosolygott.

- Gyere - mondta Klára és a kapu felé indult, mely fölött Gács Imre szép cimtáblája lógott.

- Hova? - kérdezte János meghökkenve.

- Fel, abba a kis szobába.

- De hiszen laknak benne.

- Mégis meg kell tudnunk, hogy mi van itt? - mondta az asszony és ment tovább a kapu felé.

János bizonytalanul követte és a vállát vonogatta, mintha viszketne. De közelebb érve egyszer csak tapsolni kezdett:

- Nézd, cédula van a kapun! - kiáltotta nagy örömmel. - Biztos a mi szobánk kiadó.

A kapura valóban féliv rózsaszin levélpapir volt szögezve két rajzszöggel és hosszu esetlen betükkel rá volt irva, amint következik:

Tizta buttorozot szoba
kiadó elsső májusra
Dorn Lujza műhimzőnő

A napfényes utcáról a kapualjba, mint valami sötét barlangba léptek be. A locsolt földszagu homályban fantasztikus dolgok derengtek. Balról egy nagy mángorló meredő óriás kövei, jobbra tetőig érő gerendák és deszkák sürüsége. De az alagút tulsó nyilásán valami nagy fehérség világitott be az udvarról és a kellemes bariton szólott:

Nem zörög a zúgi malom,
Mert a zúgását nem hallom.

- Gyere Klára, gyere gyorsan - örvendezett Szegedi János.

És beléptek a nagy fehérségbe. Az eresz alatt végig a falhoz támasztott gyalult fehér deszkák vakitottak és sürü fenyőillat füstölgött belőlük a napban. Csillogó gyaluforgácstól volt habos hófehér a föld is. Az udvar közepén pedig egy nagy cseresznyefa állott teli virágjában.

- Van szerencsém hölgyeim és uraim. Mivel szolgálhatok?

Az illatfelhő közepéből a bariton hang köszöntötte őket és hunyorgó szemmel akkor láttak meg egy zöldkötényes fiatalembert a gyalúpadnak támaszkodva. Jól táplált, erős, nagy ember volt az. Pomádés fekete haja gondos frizurába kenve, bajusza angolosra nyirva és szájába aranyvégü cigaretta. Magabiztos, jóindulatu testi gyönyörüség szélesedett mosolygó csinos barna arcán.

- Szolgálhatok valamivel, hölgyeim és uraim? - ismételte pincérudvariassággal és fölényes barátságosan szemlélte a jövevényeket, különösen Klárát, méltányló szakértelemmel.

- Ön az asztalosmester? Ugye? Gács úr? - kérdezte János.

A pomádés haju csinos fiatalember összecsapta bokáját és táncmesteri meghajlással bemutatkozott:

- Gács Imre asztalosmester.

És külön Klára felé könnyed bókkal: - Gács - mondta kurtán.

- Szegedi János tanár vagyok - örvendett János és kezet nyújtott.

- Oh kérem, pardon, mesterember vagyok, nem szégyen, de piszkos a kezem.

- Nem baj az Gács úr, nem baj.

Akkor Gács úr leoldotta a kötényt, mely alól élesre vasalt nadrág derült ki és megtörülte a kezét.

- Parancsoljanak hölgyeim és uraim. Szolgálatjára.

- Milyen erős szaguk van ezeknek a deszkáknak - csudálkozott János.

- Ez boróka fenyő, kérem szépen.

- És evvel a szaggal így bejön az erdő a szobába? Nem borzasztó, hogy az ember a bútoraiban mindig a megölt, megcsonkított fákat szagolja?

- Na ja, na ja, - mondotta Gács úr egy oldalpillantást vetve Klára kócsagtollaira, miheztartás végett.

- A kiadó szobát szerettük volna megnézni - igazitotta helyre a beszélgetést Klára.

- Ú-ú-úgy? Ja ú-ú-úgy - kiáltott fel Gács és nagyot csattantva combjára nevetni kezdett.

- Miért nevet? Talán nem kiadó a szoba?

- Oppardon, oppardon hölgyeim és uraim. Majd meg tetszik tudni. Kiadó kérem, hogyne volna kiadó, ha Lujza kisasszony kiadja. Máma ketten is voltak itt. Majd meg tetszik látni. Hahaha.

Szép fekete szemeiben huncut jókedv csillogott és piros ajkai közül erős nagy fogak fehérlettek ki, mint a jó keményfa.

- Nem ön adja ki a szobát?

- Hát az enyém volna a ház, enyém volna a szoba is. Enyém a szomszédház is, meg a kert is, minden. De csak tessék megtekinteni hölgyeim és uraim, ha a Lujza kisasszony kiadja. Majd ő megmutatja. Csak tessék kérem. Hahaha.

János is nevetett. Elpirult és nevetett az asztalos arcába bámulva, mintha tudná, hogy miről van szó.

- Gyerünk nézzük meg - mondta Klára.

- Tessék parancsolni. Ezen a falépcsőn tessék. Jó lépcső. Ne tessék félni. Én csináltam. Ott azon a kis zöld ajtón tessék kopogni. Csak jól tessék kopogni. Kicsit nagyot hall a Lujza kisasszony. Hahaha.

Míg Klára meg János felkapaszkodtak a meredek lépcsőn, lentről kemény kalapácsütések ritmusára megcsendült a bariton:

Erre gyere, amerre én
Úgy is tudják, hol lakom én
Erre gyere csak
Majd megcsókollak
Úgy is tudják, hogy az enyém vagy.

Gács Imre asztalosmester énekelt és nevetett. A műhelyből pedig szerény füttyel kisérte egy politurosképü suhancinas és alázatosan vihogott közbe.

Odafent a kis ajtón rózsaszinü levélpapiros volt négy rajzszöggel kiszögezve:

DORN LUJZA
MŰHIMZÉS, MŰSTOPPOLÁS

Kopogtak. Nem felelt senki. Megint kopogtak és vártak. Csend.

- Otthon van kérem - szólt fel az asztalos. Tessék csak kopogni hölgyeim és uraim. Ne tessék félni. Hahaha.

De mielőtt újra kopoghattak volna, hirtelen kulcs fordult a zárban. Lépést nem hallottak belülről. Nyilván már rég állt ott valaki az ajtó mellett.

Valami homályos szobafélébe léptek és nem láttak senkit.

- Jó napot kivánok - köszönt hangosan János, de senki sem jelentkezett.

- Ejnye - csodálkozott - hát valaki csak kinyitotta az ajtót?

- Be tetszik jönni, vagy nem tetszik bejönni?! - csattant fel erre egy haragos gyerekhang a sötét sarokból. Ijedten léptek beljebb és a következő pillanatban bevágódott mögöttük az ajtó, hogy a vakolat porzott a falról, aztán kétszer ráfordult a kulcs.

- Jó estét kivánok, kérem - kezdte a sötétben János, de valaki felrántott egy függönyt.

- Itt a szoba! - lökte ki a haragos gyerekhang mint egyetlen szótagot.

Akkor aranyszinü levegőbe léptek, mert a mansard földigérő ablakának sárga csipkéin keresztül beszinlett az alkonyat és aranysárgák voltak a falak, a szentképek, az óriási lombfürész kalitka a sarokban, a gondosan lesimitott tiszta ágy, mely fölött nagy barkacsokor volt kötve egy Máriakép alá. És az asztalon is arannyal himzett brokátok hevertek a himzőráma mellett és egy nagy skatulyában haragosan izzó szines selyemgombolyagok katonás rendben sorakoztatva. Szigoru rend, zsarnoki rend volt mindenütt és tiszta hűvös vasalt satinszag az arany levegőben.

János és Klára összenéztek, aztán összemosolyogtak, aztán megfogták egymás kezét és körülmentek a szobában az ablakig. Ott megálltak és kinéztek.

- Ott nincs mit nézni. Tessék megnézni a szobát és kész!

Meglepetve fordultak meg. Az ajtófélfához támaszkodva állt Dorn Lujza az aranyködben, mint egy hosszu szoknyába öltöztetett gyerek. Gyönyörü kis arcocskája körül haragosan borzolódott a szőke haj és finom ajkait dacosan összeszoritotta. Klára figyelmesen, hosszan nézte.

- Mit tetszik engem nézni? Kell a szoba, vagy nem kell a szoba és kész.

- Maga haragszik ránk kisasszony? - kérdezte Klára csodálkozva és mint a harang, olyan volt a hangja.

A hosszuszoknyás gyerek arca lángvörös lett.

- Ki haragszik? Mi van nekem haragudni való! Nézd csak! - mormogta lesütött szemmel.

- Mi nem akarjuk kivenni a szobát Lujza kisasszony. Mi csak azért jöttünk fel, hogy kissé megnézzük.

- Hát tessék menni.

Akkor Klára odalépett hozzá és megfogta a műhimzőnő finomujju kis babakezét:

- Ne küldjön még el Lujza kisasszony. Engedje meg, hogy kicsit itt maradjunk. Nézze, mi erre sétáltunk és boldogak voltunk, azután megláttuk ezt az ablakot és azt gondoltuk, milyen jó volna itt lakni, mert a mi boldogságunk éppen ide való. Maga még nem gondolt ilyet? Azt mondtuk: gyerünk fel és kóstoljuk meg, hogy később gondolhassunk reá. Hogy emlékezhessünk, mintha itt laktunk volna. Van ebben valami rossz, Lujza kisasszony?

A kis himzőnő hirtelen felnézett. Ibolyakék szemei riadt csodálkozással izzottak Klára arcába, aztán megint lekapta őket. Nem szólt, csak idegesen szipákolt. Finom rózsaszin orrcimpái remegtek.

Aztán leültek az asztal köré és nézelődtek a szobában.

- Miért üres ez a szép kalitka? - kérdezte János. - Nem volt benne kanári?

- Volt. Kidobtam az ablakon.

- A kanárit? Mért?

- Csak! - felelte Dorn Lujza és lesütött szemmel szurkálta a tűpárnát.

- Be szép itt - mondta Klára. - Miért költözik el? Talán drága a szoba?

- Nem drága.

- Hát miért megy el?

- Csak! - felelte Dorn Lujza és szurkálta a tűpárnát.

- Pedig Gács úr, úgy látszik, nem nagyon törődik a szoba kiadásával.

- Az persze! - csattant fel a kis himzőnő, de nem nézett fel. - Mivel törődik az ilyen lump? Az nem bánná, akármiféle személy gyünne be ide. Az képes. A télen is olyan nekivaló csirkefogó lakott itt, aki a műhelyből lopta a drága fát. A műhelyből volt képes. Igen, ez kellene neki, aki jávorfával füt. Az.

- Hát Lujza kisasszonynak kell törődnie ezzel?

- Hát ki törődik itt vele? Talán az a lump, aki lakk-cipőben járkál és sétapálcával? Az egy szolid iparosember? Nem fog ide bejönni nekem akármilyen személy. Tudom én azt, aki szeretne ide beköltözni. Nem is egy.

- És magának van joga intézkedni?

- Majd én azt kérdezem tőle! Kezét csókolom majszter úr!

Klára mosolyogva figyelte a dacosan biggyedt kis zsarnok száját:

- De ha valaki tőle veszi ki a szobát - kérdezte - akkor mi lesz?

- Ide ugyan be nem jön. Én vagyok a menyasszonya és kész.

- A menyasszonya?

Klára átnyult az asztalon és megfogta az indulattól remegő kis kezet.

- Lujza kisasszony! Akkor mért megy el?

- Csak!

Klára nem kérdezte még egyszer, csak simogatta a kezét. Így hallgattak és a csendbe beszivárgott a bariton az udvarról. Dorn Lujza arca összerándult.

- Elmegyek én, el én. Énnekem ne énekeljen egész nap szerelemről. Igen, szerelem, szerelem és mindig csak szerelem. Az kell az ilyen lumpnak.

Klára hirtelen elkomolyodott. Figyelmesen és komolyan nézte Dorn Lujza haragos kis babaarcát.

- Mért haragszik a szerelemre, Lujza kisasszony?

- Csak!

- Mondja meg nekem Lujza kisasszony. Kérem. Nekem azt tudni kell.

A kis himzőnő megint felvetette egy pillanatra a fejét, riadtan és csodálkozva. Nagy tiszta, világosszürke szemek néztek rá vissza egyszerüen és komolyan.

- Én egy szolid lány vagyok, kérem - dohogott -. Nekem ne jőjjön ilyen élvezésekkel. Mi tizen voltunk és kenyeret vacsoráltunk és semmit, kérem. És minket vasalóval vert az anyánk, ha csak úgy élveztünk. De tiszteltük is az anyánkat. Az én bátyám harmincéves, kérem, de az még nem volt egy moziban, meg egy kávéházban. Az nem képes. De ez a lump? Ennek kiáll a zsebéből a pénz, kérem. Mert pesti butorosok is vele dolgoztatnak, mert ilyen műasztalos Pesten sincs, ez Bécsben tanult, kérem, mert ez mindent tud. Kiáll ennek a zsebéből a pénz. De ő azt hiszi, hogy az nekem imponál? Én tizenöt évemtől fogva egyedül élek a munkámból. Nekem nem kell az ő pénze. És hogy én járjak vele bálozni a tánciskolába, hogy nézzem, hogy fut utána az a sok személy? Hogy én vegyem fel az ő selyemruháját, hogy velem hencegjen? Az én anyámnak egy bluza volt, kérem, télen-nyáron. Én egy szolid lány vagyok. Nekem ne jöjjön ilyen élvezésekkel.

- Megbántotta magát?

- Ez kérem? - mondta Dorn Lujza gyülölettel. - Hiszen ez úgy beszél, mint a méz. Ez mindig: Kezit csókolom kisasszony, és parancsol aranyos. Henceg, hogy ő milyen finom. De nekem ne csókoljon kezet. Nem is úgy nevelt minket a mi édesanyánk.

- De hát mi a baj?

- Semmi baj, kérem, semmi baj. Talán ő azt hiszi, hogy mindenki mindjárt meghal érte. Mert mindenki fut utána, kérem, mindenki. Nincs ezekben semmi szégyen. Kiszaladnak a házból, mert olyan gyönyörű ember, mer olyan szépen énekel, mer olyan jól keres, mer olyan kedves, - Dorn Lujza hangja reszketett a gyülölettől - és mindenki szereti, kérem, ezt az embert, mindenki, mindenki, mindenki!

Két nagy könnycsepp hullott az ölébe.

- Azt hiszi ő, hogy mindenki meghal utána, úgy henceg, hogy már más nem is ember? A Braun úr feljött hozzám vasárnap délelőtt, a füszeres Braun úr a sarkon, tisztességesen jött fel, kérem, hogy megkérje a kezemet, mert tudja, hogy én egy szolid leány vagyok és tudok a munkához. És mi van ezen nevetni való, kérem. Mi van azon csúfolni való, kérem? Hogy a Braun úr kopasz, meg petróleumszagú? Hát kérem, aki egész nap a boltban dolgozik, az petróleumszagú. Az én apám meg csirizszagú volt, mert az cipész volt kérem. A Braun úr is egy szolid, csendes ember, az nem énekel egész nap a szerelemről. És mit csináljon a két kis árvájával, hogy a felesége meghalt? Hát, ha ő utána nevet a Braun úrnak és azt hiszi, hogy érte mindenki meghal, akkor én sétálhatok a bátyámmal karonfogva, ha egyszer Pestre jön. Mer az az én bátyám. És muszáj azt nekem megmondani? Nézd csak! Ő parancsol nekem? És itt sétálunk a kapu előtt és ő csak nevet? Azt hazudja, hogy tudta, hogy csak a bátyám, pedig nem tudta, mer soha se látta. De ő csak henceg, hogy mással már nem is lehet sétálni? Mer azt hiszi, hogy mindenki meghal utána és csak nevet? Hát majd megmutatom, hogy kidobom az ő kanáriját és elmegyek innen. Gyüjjön ide az a vereshajú. Tudom, az gyünne!

- Hát nem szereti magát Gács úr igazán?

- Mit bánom én, szeret vagy nem szeret!

Klára mosolyogva nyult át megint az asztalon:

- De mikor maga is szereti, kedves Lujza kisasszony!

- Eh mit, szerelem! Az csak olyan élvezés!

Klára megdöbbenve állt fel. Elhalványodott.

- Csak élvezés? - ismételte halkan. - A szerelem csak élvezés? - Aztán Jánosra nézett.

- Klára - felelte János szomorú szemrehányással a néma tekintetre. - Klára!

De Klára ráncolt szemöldökkel nézte mozdulatlanul és János a himzőnő felé fordult, hogy védekezzék.

- Lujza kisasszony - kezdte - egész élete boldogságát...

- Boldogság, igen - vágott közbe Dorn Lujza. - Szegény embernek dolgozni kell. Mi tizen voltunk testvérek, mi nem élveztünk boldogságot!

- De kedves Lujza kisasszony, ez nem bűn, erről nem tehetünk. Csak azért, mert jó? Azért dobja el magától? Ez az Isten ajándéka. Szabad ezt visszaútasítani? A természet akarja, hogy szeressünk valakit és az Isten rendel hozzá, hogy ott a helyünk nála. Nem?

Klára most a kis himzőnő felé fordult:

- És ha Isten rendelte?

- Úgyis elmegyek - szúrkálta Dorn Lujza a tűpárnát. - Úgyis elmegyek.

Akkor az udvarról a legújabb kuplé dallama szivárgott be lágyan:

Szeretnék ilyenkor ott lenni nálad,
Mikor az est mesélni kezd
Hogy álomba én ringatnálak...

Dorn Lujza kék szemeit elfutotta a könny.

- Úgyis elmegyek - szipákolta.

Klára odament hozzá és megfogta a két kezét.

- Hát kiadná ezt a szobát, Lujza kisasszony? - mondja. Most nekünk kiadná? Ha biztosan tudja, hogy ez csak élvezés?

Két nagy forró könnycsepp hullott Klára kezére.

- Úgyis elmegyek - ismételgette a kis himzőnő leszegett fejjel.

- Kiadná nekünk? Nézzen meg, elég rendes emberek vagyunk?

- A nagysága, látszik, hogy egy rendes hölgy - felelte csendesen sirdogálva.

- Hát én - kérdezte János mosolyogva, de kissé nyugtalanul.

- A nagyságos úr, az is egy olyan.

- Milyen?

- Olyan - mondta Dorn Lujza a szemeit törölve.

- Lujza kisasszony, mi kivesszük a szobáját. Jó? Mintha a miénk volna, csak nem laknánk épen benne, mert elmentünk utazni. És néha megnézzük, hogy itt van-e még? Jó?

- Csak tessék, kérem, szivesen - sirdogált Dorn Lujza.

- Isten vele, Lujza kisasszony.

Akkor a kis himzőnő villámgyorsan lehajolt és megcsókolta Klára kezét, aztán az ablakhoz szaladt.

- Ne tessék annak semmit se mondani.

Klára még megállt az ajtóban és visszanézett az alkonyodó szobára, a sárga függöny előtt Dorn Lujza finom kis szilhuettje sötétlett:

- Hadd nézzek még egyszer körül - mondta. - Hiszen hazulról megyek el. A mi szobánktól búcsuzunk. Nézd János.

Az udvaron már csend volt. Fajramt. A kis borzas inas söpörte a gyaluforgácsot és polituros képén ünnepélyes komolyság sötétlett. Gács Imre a műhely ajtajában állt egy esti újsággal a kezében, de nem olvasott. Gallér volt rajta, vörös selyemkravátli és benne aranyozott tű, patkót és zsokésapkát ábrázoló. Igen komoly volt ő is.

- Jó estét, Gács úr, Isten vele - üdvözölték őt elmenőben.

De az asztalos csupa hideg meghajlással felelt.

- Alászolgája - mondta utóbb még kissé epésen és a szeme szögletéből megvető gyanakvással nézett a távozók után. De mikor már a sötét kapualjban voltak, köhécselt és utánuk kiáltott:

- Talán himzést tetszettek rendelni?

- Nem rendeltünk semmit, Gács úr - kiáltott vissza János.

- Mert ugyan sokáig ott tetszettek lenni - kiáltotta az asztalos gúnyosan. - Talán bizony a szobát is ki tetszettek venni?

Akkor János visszament az udvarba és megfogta Gács úr kezét az ujsággal.

- Kedves Gács úr, higyje el, hogy nincs semmi oka haragudni ránk. Mi nem is akartunk itt lakni. Csak úgy... játékból néztük meg.

- Hát... hm... - köhécselt az asztalos zavartan, - lehet kérem az... és lesütötte a szemét.

De mikor János eltünt megint a kapualjban, még egyszer utánakiáltott:

- Tanár úr kérem!

Azután utánaszaladt és a sötét kapualjban könyökkel meglökve Jánost, boldogan sugdosott.

- Hát csinos egy nőcske, mi? Hát van annak intelligenciája is kérem, tanár úr. Lehet avval társalogni. Avval lehet kérem, estig is... - és a kapuig kisérte Jánost.

Klára már odakint állt az utcán. Lehajtott fejjel állt mozdulatlanul.

- Mit gondolkodol olyan nagyon, kedves - kérdezte János.

Klára összerezzent. Aztán felnézett rá különös, gyanakvó, kereső tekintettel.

- Gyere - mondta. - Gyere gyorsan.

Megragadta János kezét és húzta maga után, sebesen, szinte futva.

Ez az utca már a szabad mezőbe nyilott. Ott kiléptek a város partjából a füves zöld hullámzásba. A hanyatló nap rézsutos sugarai egy távoli fasor óriás árnyékrácsát fektették le a rétre.

Egy dülőúton mentek fel a dombra. Klára húzta Jánost kezénél fogva, mintha valami határozott célja volna és percre pontosan kellene megérkeznie. János nyugtalan lett és szorongva botlott a kövekbe.

Odafenn a domb tetején - voltaképen nem volt ott semmi sem, csak egy bot a földbe tüzve és arra egy csomó szalma kötve - ott megállt Klára. Aztán nagyon lassan szemközt fordult Jánossal és a szemébe nézett. A finom, fehér homlokról, a keskeny gyerekarcról sugárzott valami, ami nagyobb volt, mint az arc: valami fehérlángu, elszánt lelkesedés. Így nézett János szemébe.

- Mit akarsz, Klára?

Az asszony nem felelt. Csak nézte. János elpirult és lesütötte szemét:

- Mit akarsz?

- Mondjad meg nekem János - szólalt meg fojtott, konok, követelő hangon - hogyan mutatkozik az meg, hogy a szerelem csak élvezés-e vagy Isten szándéka, mely útunkat mutatja?

- Hogyan mutatkozik meg?

- Igen. Hogyan mutatkozik az meg, hogy nemcsak érzés, mint a többi érzés? Hogyan mutatkozik meg?

A hangja szilajan fellobogott. Kis teste meredeken kinyúlt, mintha ágaskodott volna.

- De hiszen ezek belső dolgok - hebegte János félénken. - Azt az ember maga érzi.

- De én nem érzem, János. Én csak annyit érzek, hogy szeretlek. És ha én most visszamegyek Braun úrhoz a petroleum-boltba, akkor is szeretni foglak. De semmi sem változott.

- Nem értelek, Klára.

- Nem tudom, nem tudom jobban megmondani! - nyögött fel az asszony gyötörten és hirtelen vad zokogás szakadt ki belőle, mely egész kis testét megrázta, mint a hideglelés. A fogai összeverődtek.

- Klára, Klára - kiáltott János rémülten és ügyetlen nagy kezeivel az asszony után kapott. - Klára, az Istenért! Mi bajod?

Erre Klára még sirva simogatni kezdte János kezét, remegve, gyöngéden:

- Ne félj, János - mondta lágyan, szomoruan. - Kedves, jó. Hiszen nem tehetsz róla. Majd még... Gyere üljünk ide. Üljünk ezekre a kövekre. Hiszen még ráérünk. Gyere.

És leültek ott a kőrakásra a szalmacsutakos bot tövében és tágranyitott szemekkel meredtek át a sötétedő budai hegyekre, melyek mögött épen lement a nap és égő bronzszinü lett az ég.

Így ültek ott sokáig. Némán és szorongva, vártak és várva meredtek a sötét budai hegyekre. Talán másfél óráig is.

De az este úgy borult le, mint máskor. Lent a völgyben a Duna csikja halványodott és a város kormos füstfelhője alól kivillogtak az első sárga lámpák. Azután megjelent az első hüvös-hegyes kis csillag odafent a sötétzöld égen. - Később harangozni kezdtek valahol.

Klára fázósan megborzongott.

- Harangoznak az óbudai plébánia tornyában - suttogta János.

- Vecsernyére harangoznak - suttogta vissza Klára.

Aztán megint csak ültek és tág szemekkel vigyázták a fekete budai hegyeket.

- Haza kell mennem, - mondta Klára nagyon halkan.

Aztán megint csak hallgattak. Besötétedett. Már csak az agyagos dülőút világitott sárgán a fekete mezők között, és lekanyarodott valamerre Szent-Endre felé.

- Hova menjek haza? - nyögött fel hirtelen Klára. - A szobánkba, Dorn Lujzához? Vagy a kis házba a svájci tó partján. Vagy a német kisvárosba, amelyik csak egy képeskönyben van?

- Legszivesebben kézenfognálak - felelte János búsan - és elindulnék veled ezen az úton. És csak mennénk, mennénk, vissza se néznénk. El. Egészen.

- De hiszen nem megyünk - mondta az asszony fázósan, vacogva.

- A lelkem megy el most ezen az úton.

- De mi nem megyünk utána - mondta Klára fáradtan. - Eleresztjük a lelkünket, hogy menjen, magunk pedig visszafordulunk nélküle.

Mint a forró, fájó vér, úgy öntötte el a férfit ez a hang.

És János egyszerre felugrott. - De már mért ne mehetnénk el ezen az úton, ha ezen van kedvünk menni? - kiáltotta hangosan, izgatottan.

- Hiszen nem lehet - felelte az asszony fáradtan, lekonyult fejjel.

- Ezt én nem értem! Ezt nem értem. Mért ne mehetnénk el ezen a dülőúton Szent-Endrére? - orditotta János egyre izgatottabban és az ökleivel hadonászott.

Erre Klára felfigyelt. Felnézett rá vigyázó, riadt szemekkel.

- Mert nem lehet - mondta óvatosan, halkan. - Mit csinálnánk mi Szent-Endrén?

- Ezt nem értem! Ha most odahúz a lelkem. Mért nem megyek! Ki tiltja? Mért nem megyek? Nem értem! - (Két kézzel belemarkolt lobogó hajába.)

- Holnap tanitanod kell a zenedében - mondta Klára a lélegzetét visszafojtva. - Hiszen neked állásod van.

- Az semmi. Az még csak néhány hét. És ha teszem - beteg volnék? Hát ez csak fontosabb?

- El fognak csapni, - mondta Klára halkan és szemei János arcába kapaszkodtak.

- Hát aztán! Csapjanak el! Az igazgató szerint éljek, vagy a lelkem szerint?

- De énnekem családom van, János. - (Klára hangja remegett.) - Kötelességeim vannak. Sok fájdalmat okoznék.

- Az anyád gondját viselné a gyereknek. A férjed is megvigasztalódnék.

- Nem. Tudom, hogy kétségbeesnének.

- De hátha lélek nélkül mégy vissza hozzájuk? Mi? Akkor úgyis elhagytad őket! Úgyis! Úgyis! Úgyis! - orditotta János.

Klára felállt. A finom homlokról, a keskeny gyerekarcról sugárzott valami, a sötétbe, ami nagyobb volt, mint az arca: fehérlángú, elszánt lelkesedés.

- János - mondta hangtalanul, lélegzet nélkül, akadozva. Nincsen pénzünk. Miből fogunk megélni?

- Van pénzem. Van egy százasom. A pénztárcámban is van még aprópénz. Van egy aranyórám. Ez három hétre is elég. Aztán majd dolgozunk és keresünk. Majd zongorázok a mozikban. Vagy valami egyebet. Nem fogunk éhen halni. Olvastad te már valaha az ujságban, hogy valaki Magyarországon éhenhalt volna, hogy csakugyan az éhségtől halt volna meg? Pedig arról csak irtak volna a lapok? Nem is lehet éhenhalni, ha az ember nincsen befalazva. Hiszen nem történhetik semmi. Mitől félnek hát az emberek? - (egyre izgatottabban orditott és hadonászott. Fekete karjai forogtak a csillagos ég alatt, mint egy szélmalom). - Mitől félnek? Mért félnek az emberek? Mért nem mennek oda, ahova menni akarnak? Megbolondultak?

Klára térdei inogtak. Két öklét görcsösen összeszoritotta: - nincsen ruhánk - mondta alig hallhatóan. - Se fehérnemünk, se szappanunk, se fogkefénk.

- Az semmi. Azért még hazamehetünk gyorsan. Bepakkoljuk egy hátizsákba. Nekem van otthon egy nagyszerű hátizsákom. Valami igazoló irás is kellhet. Valami születési bizonyitvány. Nekem van egy fényképes vasúti igazolványom. Meg egy pár cipő kell. Törülköző kell. Igen. És egy termophor kell. Igen. És holnap... egy termophor...

Hirtelen megakadt, aztán szétvetette a karjait és felorditott: - Nem! Semmi! Semmi! Semmi! Mostan, most gyere!!

Akkor zengő sikoltás szakadt ki Klárából, mint a karcsú láng. János csak orditott. Felriadt denevérek rebbentek a sötét mező felett. Messziről kutyavonitás felelt.

És kézen fogták egymást és elkezdtek futni. Orditva futni lefelé a dülőúton az esti sikság felé. Odaát a Rákos fölött épen akkor kelt fel az óriás rozsdavörös hold.

Másnap délelőtt tiz óra tájon Sternbergéknél még takaritottak. Csapódó ajtók és tologatott bútorok lármája közé a szőnyegek porolása durrogott bele az udvarról. Senki se hallotta, hogy csengettek. Harmadszor vagy negyedszer szólt a csengő vékonyan és ingerülten. Végre az egyik szobaleány, akit leküldtek, nevetve felrántotta az ajtót és majdnem nekiszaladt egy magas, elegáns urnak. A küszöbön állt. Szigoru, szemüveges, idegesen játszott vékony arany óraláncával.

- Jesszusom - hőkölt vissza a lány.

- Jó napot kivánok. Kérem, beszélhetnék Sternbergné őnagyságával.

- Kérem... kérem szépen - hebegett a cseléd - a nagyságos asszony még öltözködik.

- Kérem legyen szives mégis bejelenteni. Majd megvárom - mondta az úr és névjegyet adott át. Aztán megállt az előszobában, felgöngyölt szőnyegek, egymásra rakott székek, tollseprők, ismeretlen ellenséges grimaszai között. Mereven állt, mindkét könyökét idegesen az oldalához szoritva, mintha irtózott volna, hogy valamihez hozzáérjen. A nyitott ablakon udvarszagu légvonattal cselédviháncolás és konyhaedények csörömpölése verődött be.

Sternbergné a hálószobájában fehérnemüt számolt. Az ötvenéves, formátlanul kövér, óriási asszony a csipkés fésülőköpenyben energikus, friss mozgékonysággal rakosgatott.

- Huszonnégy nappali ing, tizennyolc hálóing. Most a nadrágok. Nézzük a nadrágok. Na, was ist schon wieder? - förmedt a belépő szobaleányra és kikapta kezéből a névjegyet.

Dr. Lorx Kálmán neve állt rajt és egy dombornyomásu kis cimer a sarkában.

Akkor Sternbergné felhúzta vastag fekete szemöldökét és kis bajuszkával árnyékolt ajkait csücsöritve füttyentett.

- Ojjé, ojjé - mondta a kezeit rázva, mintha megégette volna. - Ojjé, ojjé. Hát ültesse le a méltóságos urat, foglaltassa helyet a szalonban, - kezdette el hirtelen hadarni. - Mindjárt jövök. Einen moment. Szaladjon. De rögtön megyek. Maga - mondta a másik szobaleánynak, - vegye ezt a névjegyet, vigye be Ágota kisasszonyhoz. Csak odaadni. Hogy ez az úr jött. Szaladjon. Mondja meg a kisasszonynak, hogy Szegedi tanár úr ma nem fog eljönni tanitani. Szaladjon. Huszonnégy ing volt, tizennyolc hálóing. Majd később tovább. Ojjé, ojjé.

Kis pufók, párnás kezeivel gyorsan végigtapogatta tömött frizuráját, melynek feketéjében jobboldalt tenyérszéles ezüst csik fehérlett és átsietett a szalonba.

A másik ajtón épen akkor lépett be Lorx Kálmán.

- Lieber Herr Professor, hozta Isten - nyujtotta felé mindkét kezét Sternbergné.

- Kérem foglaljon helyet. Megbocsát, hogy csak igy fogadom peignoirban. De ha magának olyan sürgős, hogy ilyenkor jön vizitbe, mikor nem szokás, nekem se muszáj finomnak lenni és magát váratni. Ugy-e különben tiszta vagyok, meg vagyok mosdva és ezt a peignoirt is meg lehet nézni. Egy öreg asszonynak nem muszáj már szebbnek lenni. Igaz?

Öblös nagy hangjától meleg és teli lett a szoba. - Üljön le kedves tanár úr. Mindjárt becsukok és akkor csend lesz és beszélgethetünk.

Avval gondosan becsukta az ablakokat, valószinütlen gyorsasággal mozgatva roppant tömegét alig látható lépésekkel, mintha rejtett kerekeken járna. És a reggeli utca lármája halk ablakzörrenő zsongássá tompult a harmadik emeleti Biedermayer-szalonban.

- So, jetzt haben wir Ruh. Mért nem foglal helyet tanár úr?

Lorx megállt a szoba közepén sárga glacé keztyüvel a kezében, magasan, mereven, mint egy exotikus sárga madár. Gondosan borotvált finom ráncu arca szabályos volt, sőt szép is. Csak nagyon hegyes álla, vékony éles orra emlékeztettek madárra és kemény vonásainak merevsége. Még a szája is alig mozdult beszédközben.

- Kérem, bocsásson meg nagyságos asszonyom, - szólalt meg simán, kimérten és valami olajos folyékonysággal - hogy ilyen lehetetlen időben rontok be önhöz. Igazán módfelett restellem, de...

- Mindenesetre üljön le - dörgött a szavába Sternbergné.

- Óh köszönöm - mosolygott Lorx keskeny, szellemes száját alig hajlitva - köszönöm. Már ülök is - mondta, a nadrágját kissé felhúzva a térde felett. - Különben, hogy van nagyságos asszonyom? A kis Ágota már egészséges?

- So, so. Még köhög egy kicsit.

- De már kijár? Ezeket a szép meleg napokat fel kell használnia. Mert igazán gyönyörű idő van.

- Hallja, kedves tanár úr - mondta akkor Sternbergné és okos meleg szemei aggódva kerestek valamit az orvos sápadt mozdulatlan arcán. - Én azért ülök itt ilyen illetlen negligében, mert magának nagyon fontos mondanivalója van. De ha maga az időről fog beszélni, én mindjárt nagyon fogom magamat szégyelni. És azt csak nem akarja?

- Óh, óh kérem. Orvos előtt igazán nem volna indokolt ez a szégyenkezés. Egyébként igaza van. Valóban eléggé fontos dologban jöttem, illetve nekem fontos és igen különös dologban, illetve, ahogy vesszük... Semmiesetre sem akarnám túlságosan igénybe venni az idejét...

Elhallgatott egy percre és levette aranykeretes szemüvegét, mely alól a szem környéke az arc többi részénél fehérebben, és puhábban, valami egészen más, valami gyámoltalan gyermeki kifejezéssel derült ki. Aztán kivette zsebkendőjét, lassan szétbontotta és nyugodtan törülgetni kezdte szemüvegét.

- Hát kérem - mondta finom, maliciózus mosollyal - be kell önnek jelentenem nagyságos asszony, hogy... hogyis mondjam... a feleségem tegnap megszökött.

Sternbergné hirtelen lehajolt és megragadta az orvos kezét.

- Pfui doch, Herr Professor! - mondta megindult részvéttől még jobban elmélyült hangon. - Így ne mondja!

- Hiszen úgyebár ez csak olyan szólásmód - felelte Lorx arisztokratius kezeit ideges rándulással visszahúzva. Ellenkezőleg, hangsúlyoznom kell, hogy Klára tegnap délben jóformán előkészített erre a cselekedetre.

- No, mert az nem is hasonlitana hozzá.

- Nagyságos asszonyom nem látszik meglepettnek?

Lorx bizonytalan gyors pillantást vetett Sternbergnére.

- Már én magvoltam lepve, mikor behozták a névjegyét. Mondhatom, hogy odavágtam a szép vasalt nadrágokat.

- Szóval mégis volt oka szokatlan látogatásomat kombinálni valamivel, ami...

- Allerdings. És mindjárt meg is fogom mondani, nehogy azt higyje, hogy nagyon sokat tudok. Klára tegnapelőtt nálam volt és megismerkedett Szegedivel, no és nem kellett nagy pszichológusnak lenni, hogy az ember meglássa, hogy nagyon nagy hatással voltak egymásra. Ágota figyelmeztetett rá. És ha az ember tudja, hogy Kláránál mindennek mindjárt konzekvenciája van, wie pedant sie darin ist, akkor lehetett már mindent várni.

- A feleségemnek akkor önnel is volt egy, úgylátszik, különös beszélgetése.

Sternbergné jóindulatu kövér arca hirtelen elsötétült és megkeményedett.

- Ezt is mondta magának? Das sicht ihr ähnlich!

- Nem mondott semmi részletet, csak olyasmit, hogy sirt és bocsánatot kért. Semmi mást. Látom, hogy nagyságos asszonynak kellemetlen ez a vallatás és kérem, hogy legyen elnéző, de...

- Kedves tanár úr, azt meg kell magyarázni, hogy valaki tudni akarja, hogy mi történt a feleségével. So sehr modern sind wir noch nicht. De legyen nyugodt, hogy az a beszélgetés nem tartozott erre a dologra. Az egészen más volt.

- Hiszem, nagyságos asszonyom. És én beszélgetésük tartalmát akkor sem kérdezném, ha másként lett volna. Engem inkább a formája érdekel egy bizonyos okból, amelyre mindjárt rá fogok térni. De előbb engedje meg, hogy valamit megjegyezzek. Én nem férji minőségben jöttem el önhöz. Per abszolute megengedhetetlennek tartanám, hogy mint olyan családi intimitásokkal molesztáljam. Erre kizárólag az jogosít fel némiképen, hogy mint orvos fordulok most nagyságos asszonyomhoz.

- Csak nem akarja nekem mondani, hogy a felesége megbolondult? - förmedt fel Sternbergné.

- Egy kis türelmet kérek, nagyságos asszonyom, - mondta Lorx finoman mosolyogva. - Talán nem ilyen egyszerü a dolog. De magyarázatul még előre kell bocsátanom, hogy úgyebár - és egy pillanatra megakadt és lesütött szemmel forgatta ujján a cimeres pecsétgyűrüt - feltételezheti rólam, már mesterségemnél fogva is, mint pszichológus, hogy megértéssel viseltetem az emberi lélek iránt és megitélésemben nem vezetnek inferiorus szempontok, mint teszem a féltékenység. Úgyebár. Én mint orvos tudom leginkább, hogy milyen souverain joga, higienikus érdeke minden léleknek a saját törvényeit követni... Úgyebár... Azonkívül túlsokat volt az emberi lélek témám, semhogy másként tudjam az ilyet nézni, mint objektiv szemlélő, úgyebár...