TOM CLANCY

MARC CAMERON

A SÁRKÁNY

ÁRNYÉKA

A fordítás alapjául szolgáló mű:

Tom Clancy – Marc Cameron: Shadow of the Dragon

Copyright © 2020 by The Estate of Thomas L. Clancy, Jr.; Rubicon, Inc.; Jack Ryan Enterprises,

Ltd.; Jack Ryan Limited Partnership.

All rights reserved.

Fordította

Etédi Péter

A sárkány árnyéka © Partvonal Könyvkiadó, 2024

Magyar fordítás © Etédi Péter

Minden jog fenntartva! Jelen kiadvány sem részben, sem egészben nem másolható, nem sokszorosítható, sem elektronikus, sem mechanikai eljárással. Bárminemű felhasználása csak a kiadó írásos engedélyével történhet.

Partvonal Könyvkiadó, Budapest, 2024

www.partvonal.hu

Felelős kiadó a Partvonal Könyvkiadó ügyvezetője

Felelős szerkesztő: Korentsy Márta

Műszaki vezető: Dubecz Adrienn

Szerkesztő: Szarvas Melinda

Korrektor: Dobos Attila

Borító: Tabák Miklós

Elektronikus verzió: Takács Gábor

ISBN 978-963-609-128-6

Azoknak a férfiaknak, akik gyakorta esznek süvöltő szélviharban parányi asztaloknál, igen kifinomult étkezési szokásaik lesznek.

Rudyard Kipling

Ha két tigris küzd egymással, az egyik végzetes sérüléseket szenved… a másik pedig elpusztul.

Kínai közmondás

FŐBB SZEREPLŐK

AZ EGYESÜLT ÁLLAMOK KORMÁNYA

Jack Ryan, az Egyesült Államok elnöke

Arnold „Arnie” van Damm, Ryan elnök vezérkari főnöke

Mary Pat Foley, nemzetbiztonsági igazgató

Scott Adler, külügyminiszter

Robert Burgess, védelmi miniszter

John Talbot admirális, a haditengerészeti műveletek irányítója

Gary Montgomery, különleges ügynök, az elnök védelméért felelős titkosszolgálati egység vezetője

Jay Canfield, a Központi Hírszerző Ügynökség (CIA) igazgatója

Robbie Forestall, az Egyesült Államok haditengerészetének parancsnoka, Ryan elnök tanácsadója

A CAMPUS

Gerry Hendley, a Campus és a Hendley Associates igazgatója

John Clark, műveleti igazgató

Domingo „Ding” Chavez, műveleti igazgatóhelyettes

Ifjabb Jack Ryan, műveleti tiszt, vezető elemző

Dominic „Dom” Caruso, műveleti tiszt

Adara Sherman, műveleti tiszt

Bartosz „Midas” Jankowski, műveleti tiszt

Gavin Biery, információtechnológiai igazgató

Lisanne Robertson, szállítási igazgató

TOVÁBBI SZEREPLŐK

Dr. Caroline „Cathy” Ryan, az Egyesült Államok elnökének felesége, a first lady

Adam Yao, nem hivatalos állományú CIA-ügynök

Dr. Patti Moon, tudós a Sikuliaq jégtörőn

Kelli Symonds, a Sikuliaq elsőtisztje

Shad Barker főtörzsőrmester, hangtechnikus, USS John Paul Jones haditengerészeti romboló

Kína

Liu Wangshu, mérnök professzor

Medina Tohti, ujgur asszony, a Kínai Népköztársaság hatóságainak üldözöttje

Hala Tohti, Medina lánya

Zulfira Azizi, Medina testvére, Hala nagynénje

Timur Samedi, kasgari kapcsolat

Yunus Samedi, kasgari kapcsolat

Ren Shuren, őrnagy, hszincsiangi Termelési és Építésügyi Vállalat

Ren Zhelan, kínai tisztviselő, Kasgar

Suo úr, kínai tisztviselő, Kasgar

Ma „Mamut” Jianyu, a Wuming mozgalom vezetője; ujgur anya, han kínai apa

Zheng Guiying, a Népi Felszabadító Hadsereg haditengerészetének admirálisa, a haditengerészeti hírszerzés vezetője

Fu Bohai, Zheng pribékje, Medina elsődleges üldözője

Qiu, Fu Bohai asszisztense

A KNFH Yuan osztályú támadó tengeralattjárója, Expedíció #771 (Kék Sárkány)

Sun Luoyang, kapitány

Bai Jiahao, parancsnok, elsőtiszt

A KNFH nukleáris tengeralattjárója, SSBN 880 (Hosszú  Menetelés)

Tian Ju, kapitány

Wan Xiunying, parancsnok, elsőtiszt

USS Indiana (SSN 789) Virginia osztályú gyorsreagálású támadó tengeralattjáró

Cole Condiff, kapitány

Lowdermilk, hadnagy, őrszolgálatos fedélzeti tiszt

Markette, törzsőrmester, hangtechnikus

Ramirez, a legénység új tagja

Roosevelt „Rosey” Jackson, kapitány az USS Makin Island kétéltű rohamhajón; Robert Jackson egykori elnök unokaöccse

Jay Rapoza, kapitány, USCG Healy jégtörő

ELISE

Monica Hendricks, CIA-s műveleti tiszt, az ELISE vezetője

Peter Li, az amerikai haditengerészet nyugalmazott admirálisa

David Wallace, az FBI-kémelhárítás ELISE mellé rendelt ügynöke

Odette Miller, kémelhárító tiszt, CIA

Tim Meyer, CIA-ügynök

Albánia

Leigh Murphy, CIA-tiszt, Tirana

Fredrick Rask, CIA-irodavezető, Tirana

Vlora Cafaro, CIA-ügynök, Tirana

Joey Shoop, CIA-ügynök, Tirana

Urkesh Beg, Albániában élő ujgur menekült

SZERVEZETEK

ELISE, az amerikai hírszerzésen belül működő műveleti csoport a kínai tégla megtalálására

KNFHH, a Kínai Népi Felszabadító Hadsereg haditengerészete

Bingtuan, a hszincsiangi Termelési és Építésügyi Vállalat rövid neve

1.

Dr. Patti Moont felriasztotta a fülesében hallott mormogás, és felpattant műanyag fedélzeti nyugszékében. A Csukcs-tenger felől fújó csípős szél nem vette észre, hogy tavasz van, és megpirosította a nő kerek arcát és kicsike orrát. A kezén kívül, amelyre szüksége volt a Toughbook hordozható számítógép kezeléséhez, csupán az arcát nem bugyolálta be vastag gyapjú- vagy bundarétegekbe. A Sikuliaq kutatóhajó hátsó fedélzetén dr. Moon az összecsukható asztal felé hajolt, és feszülten figyelt, hátha újra meghallja a szokatlan zajt. Alaszkai inupiat nyelven a sikuliaq friss jeget jelent – helyénvaló név egy olyan kutatóhajóra, amely kétlábnyi jégen is képes áthatolni.

Pillanatnyilag a nyílt vízen voltak, mérföldnyi széles jégmentes térség tárult elébük, így elhelyezhették a kutatóbójákat, mielőtt a szél ismét összefújná a jégtáblákat.

Moon a fejhallgatójához érintette az ujját, mintha így könnyebben rájöhetne, miféle mormogást hallott az imént. Azelőtt hangradarkezelőként haditengerészeti rombolón dolgozott, nagyon sokféle hangot hallott már a mélyből, de effélét korábban soha.

Ismét felült, megborzongott kissé. A szél lehetett, gondolta.

A mellette gubbasztó tudós álmosan feléje fordult, szemében alig leplezett megvetés. Moont nem izgatta. A hajón mindenre és mindenkire így nézett a férfi. Steven „Revizor” Thorson teljes felnőtt életét a tudományos világban töltötte. Tudta magáról, hogy okos – és szeretett gondoskodni róla, hogy a környezetében mindenki más is tudja ezt róla. Folyton okoskodott, mindenre és mindenkire megjegyzéseket tett, kollégájával, a szintén doktori végzettségű Patti Moonnal pedig különös előszeretettel kötözködött.

Moon rendkívül képzett volt, komoly nevet szerzett magának – ráadásul az Északi-sarkon nőtt fel, ami pedig még jobban csípte dr. Thorson szemét, mint a fagyos szél.

Első tizenhét évét Alaszka kicsi part menti falujában, Point Hope-ban töltötte, alig négyszáz mérföldre attól a helytől, ahol most a Sikuliaq járó motorokkal igyekezett széllel szemben egy helyben maradni. Középiskolai kosárcsapatával épp Anchorage-ban voltak egy tornán, amikor a USS Momsen, egy Arleigh Burke osztályú romboló behajózott a város kikötőjébe. A kapitánnyal egy tengerészlány is kijött a partra – és ez megváltoztatta Moon életét. Senki sem erőltette, hogy beálljon a seregbe, és tengerre szálljon. De erre nem is volt szükség. Az óceánon nőtt fel, hálóval halásztak és fókára vadásztak az apjával. A vérében volt a tenger, és bár azt nem tudta biztosan, miként is vélekedik az Egyesült Államok aktuális kormányáról, a part mentén horgonyzó gyönyörű szürke hadihajó látványa épp elég ösztönzés volt ahhoz, hogy az iskolái befejeztével jelentkezzen a seregbe. Hat évet szolgált hanglokátor-kezelőként.

A teszteredményein mindenki csak ámult, és bár arról is híres volt, hogy a neten terjedő összeesküvés-elméletek szinte mindegyikének hitelt adott, tengeri pótpapái és pótmamái minden erejükkel a továbbtanulásra ösztökélték. A sorkatonai szolgálatot teljesítő fiatalokat támogató törvénynek köszönhetően simán bejutott az alaszkai Fairbanks Egyetemre, kiváló minősítéssel elvégezte, majd ezt követően az Oxfordi Egyetemen doktorált fizikából.

Az esze vágott, mint a borotva, éppoly okos volt, mint dr. Thorson. Magasról tett rá, hogy a férfi csak mosolyog rajta, amiért megérinti a fülesét abban a reményben, hogy majd ettől jobban hallja a különös zörejt. Ott lent van valami. Olyasmi, ami nem lehetne ott.

Aztán egyszer csak már nem hallotta. Olyan gyorsan belesimult az óceán jól ismert neszei, mormolásai és rikoltásai közé, mint ahogy megjelent.

Moon fekete hajának egy tincse kiszabadult a sapkája alól és szélcserzett arca elé kószált. A szél iránya északkeletire váltott – immár a feltornyosult jég mögül fújt. Patti nem törődött a hideggel, kizárólag a hangra koncentrált, amit mindössze egy pillanatig hallott, ahogy a hidrofón a Sikuliaq alá süllyedt.

Ilyen hidegben a golyóstollak sokszor beragadnak, ezért dr. Moon inkább ceruzát vett elő, és a jegyzetfüzetébe azzal rögzítette a mélységet és az időpontot. Gyors pillantást vetett Revizor Thorsonra.

– Maga nem hallotta?

Thorson cigarettájának parazsát égő narancsszínűre hevítette a szél. Parányi kohó. A fagyvédő overallba, gyapjú- és bundarétegekbe bugyolált férfiról nehéz lett volna bármi jellemzőt mondani, kivéve talán, hogy nem volt túl magas, viszont eléggé jól táplált. Ha felbosszantották, harciasan oldalra vágott a tekintetével, de még gyakrabban e gyilkos pillantás kíséretében ő maga piszkálódott – a beszélgetés minden kis részletét tényszerűen ellenőrizte a másik rovására. Thorson nagy élvezettel igazította ki mások legapróbb tévedését. Patti Moon ügyelt is rá, hogy a férfi társaságában a lehető legritkábban szólaljon meg – ezt nem volt könnyű megvalósítani, tekintettel arra, hogy a feladataik jelentős mértékben fedték egymást, és egy 261 láb hosszú hajó volt az irodájuk a Jeges-tenger közepén.

Moonhoz hasonlóan dr. Thorson is tudományos kutatótiszt volt, öt tengeri bója telepítését irányította, amelyeket a Bering-szorostól hatszáz mérföldre északra és az Északi-sarktól nyolcszáz mérföldre délre a mély vízbe eresztettek le. Moon úgy gondolta, hogyha vannak még rejtélyek a földön, akkor azokat az óceánok és tengerek mélyén lehet fellelni. És a legnagyobb titkok közül nem is egy itt lehet, Csukcsföld határvidékén, ahol a némileg melegebb és sósabb Atlanti-óceán elvegyül a hidegebb, frissebb és táplálékban gazdagabb Csendes-óceán vizével. A haditengerészetnek persze megvoltak a maga térképei a tengerfenékről, de Moon a tapasztalatai alapján tudta, hogy ezek nem mindig egészen pontosak. Rejtett zátonyok és homokpadok hol feltűntek, hol eltűntek. Néhányan úgy gondolták, hogy ezek a tengeri élet sűrű felhői, amelyek a mélyből emelkednek fel, és a hanglokátorok arra a téves következtetésre jutnak, hogy a hajók sokkal sekélyebb vízben haladnak.

Függetlenül attól, hogy a klímaváltozás megítélésében kinek mi az álláspontja, a nyári hónapokban a Jeges-tengeren tagadhatatlanul egyre nagyobb lett a hajóforgalom, miáltal a fosszilis üzemanyagok szállítási ideje az oroszországi kikötőkből és Alaszka nagy északi fennsíkjáról a világ többi részébe akár a harmadára is csökkenhetett. Az arktikus nemzetek, mint Oroszország, Kanada, Dánia és az Egyesült Államok, fokozott ütemben gyűjtötték az adatokat az Északi-sarkról. Még Kína is beszállt a játékba, mondván, ők is szinte arktikus nép, ilyenformán nem átallották kitűzni a Kínai Kommunista Párt zászlaját a jég alatti tengerfenékre. Más országok csak nevettek ezen, valójában azonban mindenki azon buzgólkodott, hogy a jégen és a jég alatt egyaránt fokozza a képességeit.

Ahol kereskedelmi hajók vannak, ott hadihajók is.

Amikor először hallotta a zajt, dr. Moon lejegyezte, milyen mélyen van a hidrofón. Kétszáztizenöt láb, vagyis hatvanöt méter, ám sebesen egyre mélyebbre süllyedt, ahogy a Kevlar kábelen a bója és a víz alatti mikrofon a tengerfenék felé közeledett. Régimódin állította be a mérőműszert – egy gomb elforgatásával próbálta meg ismét elkapni a zörejt.

– Egy bálna? – kérdezte Thorson, a cigarettája ott billegett a szája sarkában. – A vízben több mint négyszer gyorsabban terjed a hang. Bármit is hallott, mérföldekre lehet innen.

– Talán igen – bólintott Moon, és nem húzta fel magát az elemi fizikai kioktatáson. Elég profi volt ahhoz, hogy összefüggéseikben lássa a dolgokat. Miközben válaszolt, tudta, hogy ez nem bálna volt.

A hang nem enyészett el, de mintha egy kapcsolóval babrálna valaki, kihagyott kicsit – a hiányában az óceán kórusa tovább zümmögött.

A tenger sötét volt, és hideg, de szelídnek nem lehetett mondani. Amikor Patti még csak ötéves volt, az apja megengedte neki, hogy vele tartson a fókavadászaton azon a kiszögellésen túl, amiről Point Hope az inupiat nevét kapta: Tikigaq, mutatóujj. Az apja megmutatta neki, hogyan kell a fából készült evezőt úgy a füléhez tartani, hogy hallja az uguruq – a szakállas fóka – víz alatti énekét, amint a vízbe merített lapáton felrezegtek a dalok. A faevező kétségtelenül kezdetleges lehallgató készülék volt, de a segítségével Moon időnként hallotta a grönlandi bálna és a szakállas fóka énekét, és azt, ahogy az egymásra torlódó jégtáblák úgy csikorognak és nyikorognak, mint a megkarcolt hungarocell. Később, amikor már a haditengerészetnél szolgált, azt is megtanulta, hogy a halak nyögnek, krákognak, finganak és csikorgatják a fogukat.

– Torlódó jégtáblák? – kérdezte Thorson. Mogorva volt, de jól akart tippelni, mielőtt még Moon megtenné.

Patti megrázta a fejét.

– Hallanám, ha jég lenne. Nem… egyszerűen eltűnt, akármi legyen is.

Tovább figyelt a víz viszonylag egyhangú mormolására; a bója a hidrofónnal szakadatlanul süllyedt a tengerfenék felé. Nyújtózott egyet, és kinézett a tengerre. Önmagához képest a sarkvidéki tenger ma, mint valami jeges energiaital, csendesen keringett-kavargott. Az a fajta cucc, amit behajtós gyorskajáldában löknek ki az embernek.

A Sikuliaq egy pár, 360 fokban elforgatható Wärtsilä manőverező turbinával tudott a tengerfenékhez képest egy helyben maradni. A nagy jég – az a veszélyes fajta, amelyik egy Sikuliaq-féle robusztus sarki kutatóhajót is fel tud nyársalni – még fél mérföldnyire csillogott ezüstösen az északkeleti horizonton.

Moon levette a hangerőt, a fejhallgatót a fülére igazította, és egy második laptopon, amelyik szintén csatlakoztatva volt a hidrofónhoz, hanggrafikonokat kezdett tanulmányozni. Az elsődleges laptopja arról a kutatóbójáról kapta a jeleket, amelyet Revizor Thorson néhány perccel korábban leeresztett a vízbe. A háromlábnyi tartályt úgy tervezték, hogy képes legyen egész télen a jég alatt maradni, mégpedig jóval lentebb, mint amilyen mélyen a gyors járású hajók tőkesúlya harmincméteres mélységben szántja a jeges vizet. Felszíni bója ilyen szélsőséges körülmények között nem játszik, rövid időn belül ripityára törne. Hasznos volt még a víz alatti autonóm jármű, illetve drón is. De ezek is roppant drágák. A jeges víz leszívja az akkumulátort, és a szerkezet óhatatlanul az enyészeté lesz. A sarkvidék és a felszíne alatt megbúvó rejtélyek sora rendre összezavarta és tönkretette a technológiát.

Itt jön képbe a jég alatti bója. Háromlábnyi hosszával és nyolccolos átmérőjével ezek a fémtartályok viszonylag olcsók voltak, bár a fogyóeszköz nem a legjobb szó egy háromezer dolláros szerkezetre. Egy hatszáz kilós horgonyhoz rögzítve a bója az év nagy részében a tengerfenéken marad, és rögzíti a mélységi áramlásokra, hőmérsékletre, sótartalomra vonatkozó adatokat. Egy előre meghatározott időpontban, nem sokkal a jég várható olvadása előtt, egy mechanizmus eloldja a bóját a horgonyról, mire az a felszínre emelkedik, közben pedig további adatokat gyűjt a jég áramlásáról, vastagságáról, olvadásának üteméről. Amikor a jég elolvad, és a szerkezet felbukkan a felszínen, a bója kezelője az Irídium műholdas adattovábbító rendszeren keresztül értesítést kap.

Az nagyon jó, ha a jégről adatok érkeznek, gondolta dr. Moon. Végül is ez a munkájuk értelme. De őt igazából a víz alatti hangok érdekelték. Éppen ezért engedélyt kért, hogy a bója merülését szabályozó kábelhez hidrofónt rögzítsen. Bosszantotta, hogy egyúttal nem szerelt fel kamerát is. Még egy GoPro is megörökíthette volna, hogy mi okozta ezt a hangot.

Ellenőrizte mindkét laptopja képernyőjét, aztán Thorsonra nézett. A kollégája biztosan azt hitte, vastag garbójának tömött gallérjától úgy néz ki, mint valami skandináv halász. Patti azonban úgy gondolta, inkább úgy néz ki, mint egy kisfiú, aki belebújt apuci méretes pulcsijába.

– Én vízmozgásra szavazok – mondta Thorson összefonva karjával a mellkasán. A számítógépe felé biccentett. – A grafikonon nem látszik, de a szonár azt mutatja, hogy a pillanatnyi pozíciónktól durván ötven méterre északnyugatra a tengerfenékből magas gerinc emelkedik ki. Valószínűleg a sziklák körüli bugyborékolást hallja.

Most Moonon volt sor, hogy megrázza a fejét.

– Nem, nem hiszem, hogy ez, ahogy mondja, bugyborékolás… – A számítógépe touchpadján húzgálta az ujját. – Most milyen mélységet mutat a gépe?

Thorson ránézett a képernyőjére, majd oldalvást Moonéra sandított.

– Ugyanazt, mint a magáé. Háromszázhatvanöt láb.

Patti esdeklőn nézett rá, még a szempilláit is megrebegtette kicsit.

– És ha esetleg úgy százlábnyival feljebb emelné? Hátha akkor újra meghallom azt a hangot.

Ahogy a bója egyre mélyebbre merült, a képernyőjén a számok emelkedni kezdtek.

– Sajnálom, drágaságom – mormogta Thorson. – Ha most a csörlőt rükvercbe teszem, könnyen összegabalyodhat a kábel.

A francba, igaza van.

Moon tovább akarta volna kérlelni, de a Sikuliaq elsőtisztje, egy Symonds nevű harmincas nő letrappolt a lépcsőn a kormányállásból, és odament hozzájuk. A fejét nekifeszítette a szélnek. Ő is garbót viselt a vízhatlan narancsszínű kantáros nadrágja alatt, de rajta jobban állt, mintha egyenesen abban született volna. Fekete gyapjúsapkája alól előtüremkedett göndör szőke hajzuhataga. Kelli Symonds azon kevesek egyike volt a hajón, akik nem rendelkeztek tudományos vagy mérnöki végzettséggel, de több gyakorlati érzéke volt, mint a többieknek együttvéve.

– A Vrangel-sziget felé nyomuló alacsony légnyomás délnyugati irányba, vagyis éppen felénk tereli az összetorlódott, borotvaéles jégtömböket – mondta. – Az első nagyjából cirkálóméretű, utána háztömbnyiek jönnek. A kapitány azt akarja, hogy öt percen belül húzzunk el innen.

A két kutató egyre csak a képernyőkre meredt, de feltartott hüvelykujjal jelezték, hogy rendben.

A Sikuliaq ötös osztályú sarki kutatóhajó egész évben gond nélkül dolgozhatott két és fél lábnyi friss jég környezetében, amelybe még az előző évből visszamaradt jégtömbök is vegyülhettek. A kásás vízben a hajó kobaltkék oldalának most is nekiütközött néhány kisebb, friss jégtábla.

– … és… leértünk – mondta Thorson. – A tartály helyzete stabil. Leválasztás. Rendben. Jön fel a kábel.

Patti Moon ismét a számítógépe fölé görnyedt, és most minden idegszálával a fülhallgatójára koncentrált. A csörlő feltekerte a kábelt, jött vele a hidrofón is – gyorsabban és könnyebben, hiszen most csak az ellensúly volt rajta, nem pedig egy féltonnás szerkezet.

A Sikuliaq törzse alatt az irányba állító turbinák már keményen tolták a hajót dél felé, minél messzebbre a közelgő jégtömbök veszedelmes éleitől.

És most hirtelen itt volt megint. Legalábbis részben.

Újra hallotta a hangot, kétszázötven láb mélységben, csaknem négy másodpercig. Aztán megint csend.

Dr. Moon lejegyezte a naplójába a pozíciót, aztán a hajó tatja felé nézett, túl a vörös darukon, túl a bonyolult tartószerkezeteken, túl a Sikuilaq nyomdokvizén a kékeszöld tengeren. Megborzongott, de nem a csípős széltől. Ez nem lehet az, amire először gondolt. Képtelenség.

Fémes puffanások.

Üvöltések.

Emberi sikolyok.

2.

A mai tananyag a kézitusában kreatív fegyverként használható átlagos tárgyak sokszínű csoportja volt, melyekkel John Clark igencsak bensőséges viszonyban állt. Lécek, felmosófák, homokkal töltött zoknik, szorosan összetekert képes újságok – ezek mindegyike kiváló szolgálatot tehet, ha egy műveleti tiszt szorult helyzetbe kerül, és nincs nála sem kés, sem lőfegyver. A Campus szállítási igazgatója, Lisanne Robertson jó tanítványnak bizonyult, amikor átvágtak a nyüzsgő Ben Thanh piacon.

A verejtékező európait épp csak a látótere perifériáján érzékelte Clark. Nyitott pamutingében a férfi különös cikcakkban furakodott a tömegben. Készült valamire, ami Clarkot arra a logikus következtetésre juttatta, hogy jó lesz, ha a nem túl távoli jövőben valamiféle fegyvert kerít a keze ügyébe.

A férfi olyan harmincas lehetett. Szikár, inas ember volt, olyan kötélszerű izmokkal, amelyeket közelharcban nehéz lefogni. Munkásembernek vannak ilyen izmai, aki falat húz vagy kalapácsot forgat valamilyen építkezésen. Inggallérját zsíros fekete hajcsomók verdesték. Lopva ide-oda sandított, nyilvánvalóan keresett valakit, de igyekezete ellenére a sűrű embertömegben nem tudott gyorsabban haladni, mert a vásárlók és a nézelődők elállták az útját a boltok és standok végtelennek tűnő sora között.

Clark egész délelőtt Ho Chi Minh City sűrű forgatagában tülekedett, robogók szűnni nem akaró áradatán gázolt át, és közben sorra kiszúrta azokat a tárgyakat, amelyeket egy műveleti tiszt hasznosnak találhat, ha hirtelenjében meg kellene védenie magát. Lisanne korábban rendvédelmi szerveknél szolgált, nem volt hát ismeretlen számára a konfliktusok kezelése, miáltal gyorsan is tanult. Clarkot valójában nem is a hírszerző munka finomságainak átadása érdekelte, sokkal inkább azt akarta megfigyelni, hogy ismeretlen körülmények között a fiatal nő hogyan boldogul az utcán. A felderítő cégeknek időnként megújulásra, vérfrissítésre volt szükségük. Különösen igaz volt ez a Campusra, amely a háttérben működött, semmifajta adatbázisban nem tartották nyilván, és annak idején Jack Ryan elnök és Gerry Hendley szenátor hozták létre. A csapat gerince a kezdetektől fogva szinte változatlan volt, de az idők folyamán elvesztették néhány kedves bajtársukat, és tekintve, hogy milyen jellegű munkát végeztek, nem volt kizárható, hogy ha nem a legnagyobb óvatossággal dolgoznak, akkor további veszteségek is érhetik őket… vagy tán még akkor is. Így aztán Clark nagyon szerette volna tudni, hogy idegen földön Lisanne miként viseli a gyűrődést.

A piszkos európai akkor tűnt fel Clark radarján, amikor megállt beszélgetni egy asszonnyal egy bódé előtt, amely azonosíthatatlan, halomba hányt véres húsdarabokat kínált élő békákkal teli kosarak mellől.

Clark nem mondott semmit Lisanne-nak. Egyelőre csak valami furcsa előérzet bizsergette.

Elsősorban nem is a férfi mozgása volt különös, hanem az, ahogy a körülötte lévők reagáltak a jelenlétére. Amikor a férfi a bódéja felé közelített, a békakosaras nő hátralépett, mintha a férfi rossz szagot árasztott volna, vagy a kése után akarna nyúlni.

Nem tűnt különösebben veszélyesnek, legalábbis John Clark számára nem. Fogalma sem volt, milyen nemzetiségű lehet. A testtartása tűnt jellegzetesen európainak; ha megállt, összezárta a lábát, és macskaszerűen sunnyogott, szemben az amerikaiak kutyaszerű kiállásával – így hát a séta közben ekként is kezdett rá gondolni Clark.

Miközben a Campus többi munkatársa a világ különféle szegleteiben „igazi” munkát végzett, Lisanne Robertsonnak meg kellett elégednie azzal, hogy tanonckodik Clark mellett, és igyekszik megközelítőleg ugyanolyan gyorsan használni a különféle, fegyverként is szolgáló hétköznapi tárgyakat, mint a mentora. Ho Chi Minh City – a korábbi Saigon – kilencmillió lakosa a legkülönfélébb, halálos fegyverként használható tárgyakat hagyta szerteszét, gereblyéket, csőkulcsokat, bambuszrudakat. A friss élelmiszerek erős illatú és hangos vására viszonylag kis területet foglalt el a sokszínű fedett Ben Thanh piac szomszédságában. Méretbeli hiányosságát jellegzetes szagával pótolta. Clark számára ez Ázsia illata volt, és emlékek özönét hozta magával. A piac húsvágó bárdok és filézőkések garmadáját kínálta, ahonnan, ha a szükség úgy hozná, el lehet csenni ezt-azt.

Miközben sétáltak, egy kicsike ember vágott át előttük. Clark megtorpant, amikor elkapta a férfi tekintetét. Az apró kis ember enyhén meghajolt, majd ment is tovább, és beleveszett a tömegbe. Clark a bódék közti utcácska felé mutatott, és intett Robertsonnak, hogy menjen előre.

– Kínainak látszott – szólt hátra Robertson, mint a jó diák, aki beszámol az észrevételeiről a tanárnak. – Ismeri?

– Nem – felelte Clark. – Csak emlékeztetett valakire. Egy kínai ezredesre.

– Még a régi időkből?

– Aha – dünnyögte Clark.

– Bocs – mondta Robertson. – Nem lehet könnyű.

Clark megállt. A mögöttük haladó emberek tömege szétvált, ahogy két oldalról kikerülték őt és Lisanne-t.

– Az a bizonyos ezredes annak idején eljött Vietnámba, hogy megtanítsa a vietkongoknak, hogyan tudnak hatékonyabban öldösni minket. Bár meg kell mondanom, már addig is baromi jól értették a dolgukat. Na mindegy. Három napig figyeltem azt az ezredest, kiismertem a szokásait, hogy mit eszik, mit iszik, milyen nőkre hajt. Megjegyeztem jól az arcát.

– Úgy gondolja, ez a pasas ő volt?

Clark Lisanne-ra nézett, és megrázta a fejét, mint aki épp visszatér a jelenbe.

– Hogy mi?

– Azt kérdeztem, hogy akkor ez az ember az az ezredes volt?

– Ó, nem, nem – mondta Clark, és elképzelte, ahogy a Bushnell távcsövének célkeresztjében az ezredes halántéka jelenik meg. – E régi világot illetően nagyon kevés dologban vagyok biztos, de ezt megerősíthetem. Nem ő volt.

– Aha – mondta Robertson. – Értem.

Lisanne Robertson korábban tengerészgyalogos volt, az emberi konfliktusokat illetően nem éppen egy félénk virágszál.

Mentek tovább, Robertson sorolta a lehetséges fegyvereket, Clark pedig fél szemmel az európait figyelte.

Clark szerette, ha az emberei minden apróságot érzékelnek a környezetükben, és tudják, mihez nyúljanak, hogyha a helyzet úgy hozza. Még ha valamelyiküknél esetleg van is lőfegyver, adott esetben túl hosszú időbe telhet, amíg előrántja.

Clark DNS-ébe beleivódtak ezek a dolgok, és még a legtapasztaltabb ügynökei is csak nyerhettek azon, ha okosan figyelik, mit és hogyan csinál.

Ahogy haladtak előre, az árusok sorra kiabáltak Lisanne-nak, hogy „kis nagysága”, és láthatóan elszomorodtak, amikor az ügynök nem állt meg, és nem vett tőlük egy pár „Adidost” vagy egy „Nortfaze” dzsekit. Aztán ahogy Lisanne elhaladt, és egy újabb vevőjelölt közeledett, az arcuk ismét felragyogott.

Első saigoni útja alkalmával Clark sokszor megfordult a piacon a barátaival. Az amerikai haditengerészet főhadiszállása csak néhány utcányira volt, és a Ben Thanh jó hely volt arra, hogy lányokkal találkozzanak, bekapjanak néhány garnélagombócot, vagy esetleg vegyenek néhány olcsó pólót, amit aztán hazaküldhetnek a kistesóknak, akik a háborúról csak Walter Cronkite műsoraiból vagy más tévés programokból tájékozódhattak. Saigon akkoriban is hangos és zsúfolt volt, bár közel sem annyira, mint most.

A régi házak többsége mára már eltűnt, a helyüket puccos épületek vették át, amelyeket borsos áron lehetett kiadni bérlőknek. Nehéz lett volna megmondani, melyik volt emberibb, melyik a virág, melyik a gyom. Az újban és a régiben is volt szerethető. Az emberek mintha most jobban éltek volna, mint akkor, amikor Clark korábban itt járt, de úgy sejtette, az új építésű házak funkciója leginkább az volt, hogy a szűkösebben élőket kiszorítsák a külvárosokba.

A piac melletti forgalmas utcákon robogók ezrei zúgtak-berregtek, vietnámi mocik. Clark és Lisanne csak kettő volt a kasban zümmögő több tízezer méhecske közül. Clark nem vett magához fegyvert, de a tárcáját már idejekorán laza nadrágja elülső zsebébe süllyesztette – nem azért, mintha a vietnámi emberek eleve hajlamosak lennének a tolvajlásra, hanem azért, mert ők is csak emberek, és ilyen sokadalomban elég nagy esély van rá, hogy bárhol a világon megpróbálják kizsebelni az embert. És bolygónk minden élőlénye közül Clark az emberekben bízott meg legkevésbé.

A különösen finom garnélarákos palacsinta, a serpenyőben sülő bánh xèo sistergése és illata pazar emlékeket idézett fel Clarkban, és oldalra húzódott, a bódé felé. Mögötte tovább hömpölygött a tömeg. Gyorsan mondott pár szót a görnyedt mamikának, aki rekeszekre fektetett fatábla mögött állt. Kis papírkosárkákban két lepényszerű, sárgás bánh xèót kért, egyet magának, egyet a gyakornokának. Megvárta, amíg a mamika elkészíti az ételt. Clark önkéntelenül is azon kezdett tűnődni, vajon ez az asszony mit csinálhatott, amikor először járt itt. Már akkor is lepényt sütött? Elmentek egymás mellett az utcán? Vagy látták egymást egy klubban? Vajon ez a mamika vagy valamelyik rokona fegyvert fogott rá? Rálőttek? Megölték a barátait? Vagy éppen ő, Clark ölt meg valakit az övéi közül? Kinek az oldalán állhatott? Leginkább talán a maga oldalán, gondolta Clark, és ez az asszony is egyszerűen megpróbált életben maradni, amikor két megállíthatatlan erő egymásnak feszült, és mindent és mindenkit, aki közéjük került, belezúzott a monszun latyakos mocskába.

Clark egy pillanatra becsukta a szemét, és átadta magát az illatok és hangok elegyes áradatának – hal, fekete rizsecet, a robogók füstje. Amikor megmozdult a szél, még a többutcányi távolságban lévő Saigon folyó szagát is megérezte.

Az egyik ropogós lepényt Lisanne-nak nyújtotta, aki a bódé mellett addigra már helyet szerzett nekik az egyik alacsony műanyag asztalkánál. Rémesen billegett, hálaadáskor ilyen tákolmányokhoz száműzik a gyerekeket. De Clarkot nem zavarta. Egész délelőtt talpon voltak, jólesett végre leülni.

Lisanne a füle mögé tűrte fekete haját, és a rozoga asztalon át Clark felé hajolt. Khaki színű rövidnadrágot viselt, és a férfihez hasonlóan laza mikroszálas inget, melynek hosszú ujját feltűrte egészen a könyöke fölé. Libanoni anyjától örökölt olajbarna bőrének köszönhetően egy kicsit könnyebben el tudott vegyülni az itteni tömegben. Ahogy Clark megállapította magában, az idős férfiak bárhol a világon lényegében láthatatlanok. Igyekezett, hogy ez a tény a hasznára váljon. De amúgy jól tartotta magát, minden második nap öt mérföldet futott, igaz, már rég nem olyan tempóban, mint egykor. A súlyzózást sem hagyta abba, bár már kisebb súlyokkal edzett, de több ismétléssel. Még mindig jól ment neki a fekvőtámaszozás is, a kondícióját lényegében ezen tudta lemérni. Hogy regenerálódjon, a sorozatok közt hosszú szüneteket tartott, ilyenkor a plafonra meredt, és az unokájára gondolt – vagy arra, akit éppen edzett.

– Ez nem zavarja magát? – kérdezte Lisanne, és a szeme ide-oda cikázott az ezernyi járókelőn. – Soha nem gondoltam, hogy gond nélkül hátat fordít bárkinek.

Clark elmosolyodott. Nem akarta zöldfülűnek gondolni a tanítványát.

– Ragadozók vagyunk – mondta, és harapott egy jót a lepényéből. – A szemünk a fejünk elülső részén van, ami nagyon is megfelelő egy vadásznak. Amikor a szemünkkel fókuszálunk valakire, elkerülhetetlen, hogy valaki másnak hátat fordítsunk.

– Jó, de mégis – mondta Lisanne, és tovább vizslatta a tömeget. – Engem a frász kerülget, ha tudom, hogy van valaki a hátam mögött.

– Mélyen egyetértek – mondta Clark. – A mi munkánkban ez jó adottság. – A fejével az étel felé bökött. – Egyen. Nem ücsörgünk itt sokáig.

– Örömmel hallom – mondta a lány. Kifejezetten nőies volt, de azért azt is tudta, hogyan kell belapátolni az ételt.

A tengerészgyalogság után Lisanne járőrként dolgozott Virginiában, és egy közúti ellenőrzés alkalmával megállította Hendley-t. A szenátort lenyűgözte a lány határozott fellépése, és végül felvette őt szállítási igazgatónak. Lisanne folyékonyan beszélt arabul, és jól boldogult a spanyollal és a mandarinnal is. Szállítási igazgatóként gyakorta egyszemélyes biztonsági légügyi szolgálatot teljesített a Hendley Associates Gulfstream G550 sugárhajtásún, amikor a gépnek a világ valamely távoli repterén volt dolga. Amint szolgálatba lépett, Clark szinte azonnal bevonta őt a Campus-ügynökök defenzív taktikai és más egyéb kiképzésébe. A lány harckészségétől már a kezdet kezdetén leesett a műveleti tisztek álla. Clarkot leginkább az nyűgözte le, hogy stresszhelyzetben milyen jól vág az esze. Az átlagosnál jobb lövő volt, akkor kezdett el igazán ragyogni, amikor a lőtéren gyakorlatoztak. Korábban is volt már lőtéren, és nagyon is jól tudta, milyen érzés, ha lövöldöznek rá.

– Jobban érezné magát, ha lenne fegyvere? – kérdezte Clark.

Lisanne felnézett a falatozásból, és felhúzta a szemöldökét. Megszokta már, hogy Clark állandóan kérdezgeti. Gyakorta nevezte őt Szókratésznek, amikor egy kérdésére a férfi újabb kérdéssel válaszolt:

– Azt hiszem, igen – felelte. – Egy kicsit. Bár azt hiszem, aggódnék, hogy valaki beleütközik egy ilyen tömegben, és jelenetet rendez.

Clark elgondolkodva bólintott. Elővett egy zsebkendőt, és megtörölte a kezét. Kevés utcai árus verte magát abba a roppant költségbe, hogy ingyen adjon szalvétát.

– Mondja el, mi van most magánál – mondta Clark.

– A szokásos dolgok… – mosolyodott el Lisanne. – Mindig élvezem, amikor Ding arra kér minket a repülőn, hogy ürítsük ki a zsebünket.

– A szokásos dolgok… – morogta Clark, és fintorogva megrázta a fejét. – Röhögnöm kell, mennyi szarságot neveznek az emberek szokásosnak. Vagy épp nélkülözhetetlennek. Mondjuk egy nevadai kisvárosban talán meg lehet úszni, ha valaki két kést, egy túlélőkészletet, multifunkciós karkötőt, taktikai zseblámpát, spéci menekülési eszközöket meg egy SIG 365-öst hord magánál tartalék tárral. A legtöbbször lemondhatunk ezekről a luxus cuccokról, amikor a világ más tájaira utazunk, még ha magánrepülőgépen tesszük is, mint általában. Átlagos Joe vagy Átlagos Jill az elképzelhető legvagányabb felszerelést állíthatja össze otthon, ismerős környezetben, de amint felszállnak egy Arubába tartó repülőre, elfelejthetik még a pisztolyt is. Ha egy menő fém lyukkártyát vesz magához az ember, sok országban valószínűleg pillanatok alatt elkapják, mert kémnek gondolják. Tengerentúli utazáskor jobb, ha a zsebkés szerszámnak néz ki, különben jó eséllyel megismerhetjük, milyenek arrafelé a börtönviszonyok.

– Így igaz – mondta Lisanne, ő is elővett egy zsebkendőt, és megtörölte a kezét.

Clark a zsepi felé biccentett.

– Látja, ez szokásos és szükséges.

Lisanne elvigyorodott.

– Vagyis magammal vihetem a tengeren túlra vagy abba a nevadai kisvárosba.

– Pontosan – mondta Clark. – Az ilyesmi az, amit minden francos napon, esőben, szélben, napsütésben magával visz az ember, bárhol is járjon… Elég rövidke a lista. Aztán gyakorta mégis megkockáztatjuk, hogy egy idegen országban titkon magunkhoz veszünk lőfegyvert is, mert a hiányának a veszélye felülmúlja a letartóztatás kockázatát.

Clark megérintette a homlokát.

– Amiket itt tárol, sokkal fontosabbak, mint ami a zsebében vagy a táskájában van. Ha semmi másra nem emlékszik abból, amiről itt beszélgettünk, ezt mindenképpen jegyezze meg: mi vagyunk a fegyver. Én, maga. Bármi is legyen a zsebében, bármit is emeljen fel az utcáról – fegyver, kés, felmosófa, törött tégla –, az nem egyéb, mint eszköz.

Lisanne bólintott, és a bánh xèo utolsó morzsáival együtt a tanácsot is emésztgette. Az arca közömbös maradt, de Clark hirtelen változást vett észre a szemében, kicsike rezdülést, mint aki ugrásra kész.

– A pasas, akit figyelt – mondta a lány, de a fejét nem mozdította meg. – Hátul.

Clark arra gondolt, megdicséri Lisanne-t, amiért kiszúrta ugyanazt a piszkos európait, mint ő, de úgy döntött, a legnagyobb bók az lehet, ha hagyja, hogy a lány azt feltételezze, végig tudta, hogy ő is képben van. Igazság szerint ez nem is lepte meg.

– Épp most szállt le a motorról a haverja mögül – mondta Lisanne. – Közvetlenül maga mögött… Úgy tűnik, kinézett valakit a tömegben… – Robertson mindkét kezét az asztalra tette, úgy nézett körül. Kereste az európai célpontját. – Megvan! Helyi lány, tizenöt lehet, magához képest hét óránál.

Clark egy pillanat múlva már talpon volt.

– Erre jönnek – mondta Lisanne. – Tizenöt méter.

Ahogy Clark megfordult, először a lányt vette észre. Gyorsan mozgott, és bár nem futott, egyértelmű volt, hogy időt akar nyerni. Azzal nyilvánvalóan nem volt tisztában, hogy az európai közelít hozzá, de szinte minden második lépésnél hátranézett a válla fölött. Tudta, hogy valaki vadászik rá. Sárga pólója jobb napokat is látott. A nyakánál kinyúlt, sok helyen szakadt volt, és úgy nézett ki, mintha nem is ruhadarab lenne, hanem törlőrongy. Mocskos farmersortjának rövid szára láttatni engedte a fakuló zúzódásokat a combján. A szeme erősen ki volt festve, de cipőt nem viselt. Csuklója olajbarna bőrén egy halvány világos csík mutatta, hogy valamikor karórát hordott.

– Utánamegyek – mondta Lisanne, és már indult is. Fanyarul Clarkra mosolygott. – Magától megijedne.

– Vettem – mondta Clark, és igyekezett keresztezni a közeledő európai útját. Már szinte ott is volt előtte.

Clark tisztán látta, hogy az európai zsebéből csuklóbilincs türemkedik elő, és a férfi ökölbe szorított kezében a fekete pillangókés sem kerülte el a figyelmét. A tömegben furakodó férfi egyetlen csuklómozdulattal kipattinthatja.  Gonosz kis fegyver, gyakorlott kezekben pusztító hatása lehet. Fölöttébb valószínűtlennek tűnt, hogy egy menekülő tizenéves lányra ilyesmivel menjen rá bármiféle rendőr.

Immár bizonyos volt benne, hogy az európainak egyértelműen rossz szándékai vannak, ahogy elment mellette, meglökte kissé. Rengeteg nem ázsiai volt a tömegben, az európai is csak odamorgott valami lényegtelent az őszes Clarknak, amiért az útjába került, és már indult is tovább. Épp emelni készült a támaszkodó lábát, amikor Clark a bakancsa sarkát belevágta az Achilleszébe.

A férfi ösztönösen lehajolt, a lábához kapott, és szlovákul elkáromkodta magát. A teljes testsúlya az elülső lábán volt, amit ekkor Clark brutális erővel oldalba rúgott. Az ember térde nem oldalsó mozgásra lett tervezve, az inak és porcok szétrobbantak. Ugyanebben a pillanatban Clark kiragadta a férfi kezéből a pillangókést. Olyan gyorsan történt minden, és a férfinak olyan erős fájdalmai voltak, hogy nagy eséllyel fogalma sem volt róla, hogy Clark a felelős a kínjaiért.

Ahogy a földre zuhant, a tömeg összezárult körülötte, Clark pedig, amint az ilyenkor szokása volt, köddé vált. Lisanne változatlanul a menekülő lányra koncentrált.

Clark alig harmincméternyire találta meg őket, az alkumentes övezet szélén, ahol kék köpenyes árusok rögzített áron kínálták portékáikat.

Clark utat tört magának az aggódó bámészkodók – helyi vietnámiak és különféle turisták – között, hogy egy másik, hanyatt fekvő, eszméletlen európait találjon, akinek a bozontos fekete szemöldöke fölött vér csorgott a szétnyílt húsból. Ez az alak alacsonyabb volt, mint az, akivel Clarknak akadt dolga, és olyan lapos arca volt, mint egy bokszolónak.

Clark körülnézett, várhat-e valahonnan még fenyegetést, de senki nem mutatkozott. Egy égkék köpenyt viselő slampos elárusítónő a füléhez emelte a mobilját, és vietnámi nyelven mondott valamit. Clark felismerte a rendőrség szót.

Egy ötvenesnek kinéző törékeny vietnámi nő átlavírozott a tömegen. Apácafejkötőt viselt, arca szigorú volt, de nyílt tekintetű. A gyerekkorából Clark nagyon jól ismerte ezt az arckifejezést. Az apáca láttán a rémült lány kilépett Lisanne mögül, a nővér karjaiba szaladt, a szavak könnyekkel együtt törtek fel belőle. Clark néhány szót kapott csak el, az évek során csúnyán berozsdásodott a vietnámi tudása, és a megértésben a lány zokogása sem segített.

Lisanne-ra pillantott, a fejével a piac felé biccentett. Mindketten tudták, hogy ha kapcsolatba lépnek a helyi csendőrséggel, azzal csak felhívják magukra a figyelmet, és erre nem volt szükségük. A többi Campus-ügynök és műveleti tiszt egy hetet fog itt dolgozni, és nekik még sok dolguk lesz addig.

Az apáca óvón átölelte a lányt, mint kotlós a kiscsibéjét, visszavezette abba az irányba, ahonnan jött, és eltűntek a sokszínű forgatagban. Jól láthatóan a nővérnek sem volt kedve bevonni a rendőrséget.

– Azért jött, hogy találkozzon a nővérrel – mondta Clark, és az apáca irányába biccentette a fejét.

– Csak pár pillanatig tudtam beszélgetni vele – mondta Lisanne. – De ahogy értettem, ezek a fiúk egy sereg helyi hotelbe közvetítették ki. Most azért hozták ide, hogy egy ügyfelükkel találkozzon valamelyik utcában, de a lány megpróbált elmenekülni… legalábbis valami ilyesmit mondott, azt hiszem. Az angol tudása nem volt sokkal jobb, mint az én vietnámim.

Clark ott sétált mellette, aztán befordultak egy keskeny sikátorba, ahol egymás fölött, több méter magasan ruhák voltak zsinórban kiakasztva.

– Jól elintézte ezt a bozontos fickót – jegyezte meg Clark. – Szívesen meghallgatnám, hogyan csinálta.

– Örömmel – mondta Lisanne mosolyogva. – Látta azt a betonoszlopot, ahol álltam?

– Hogyne – felelte Clark, és már kezdte sejteni, mi történhetett.

– Ahogy magyarázta – mondta Lisanne. – Néha az ember a követ veri szét a rossz fiú fején, néha a rossz fiú fejét veri szét a kövön. A fegyver én vagyok, én választom meg, hogyan használom az eszközt.

Clark derűsen hunyorított.

– Ifjú hölgyem – mondta –, úgy hiszem, kegyed előtt nagy jövő áll. – Elővette a telefonját, és beütötte a veje számát.

– Ti befejeztétek mára? – kérdezte, amikor a túlvégen felvette a férfi.