Gazda

Az alfa, Volume 4

Anabelle de Sade

Published by D&S S&M, 2025.

This is a work of fiction. Similarities to real people, places, or events are entirely coincidental.

GAZDA

First edition. September 20, 2025.

Copyright © 2025 Anabelle de Sade.

ISBN: 979-8231454136

Written by Anabelle de Sade.

Tartalomjegyzék

Title Page

Copyright Page

Dedication

Gazda (Az alfa, #4)

Gazda | Irta Anabelle de Sade

Előszó

1.Pozíció Valery

.*

– Valery! Mi a fenét csinálsz?

A francba...

Elindulok, és a nap kezdetét veszi.

Légy hű önmagadhoz.

Wyatt rám néz, s csendben követ.

S csend...

2. Pozíció Wyatt

Gond a laborban... Ez nem hangzik jól...

Also By Anabelle de Sade

Mindenkinek vannak démonjai... de te elég bátor vagy, hogy szembenézz a sajátjaiddal, kedves olvasó. Remélem, ez a könyv megadja hozzá a muníciót.

Külön köszönet Beának, az alfa olvasómnak, aki végigizgulta Valery sorsát.

Jó olvasást, Belle.

Figyelmeztetés

A könyv felnőtt olvasóknak szóló tartalmat tartalmaz, beleértve erotikus, szexuális és explicit leírásokat. Továbbá BDSM-elemek (kötözés, dominancia, behódolás) is megjelennek benne. Amennyiben Ön nem érzi kényelmesen magát ilyen témák olvasásával kapcsolatban, kérjük, ne folytassa az olvasást.

Gazda

Irta Anabelle de Sade

Előszó

Ó, egy újabb bátor olvasó! Üdv a Shadow’s Klub sötét kis világában!

A bejárat kattanása csendre int mögöttem. Az utca zaja elhal, a levegő megvastagodik, mellkasomat megtölti a dohány, a drága parfümök és valami nehéz, fülledt illat elegye. A bejáratnál egy karcsú, vörös hajú nő fogad, akinek mélyen dekoltált fehér inge alig rejti kebleit. Fekete csokornyakkendőjének közepén egy apró, fehér nyuszi gomb mosolyog, zavarba ejtő kontrasztot teremtve.

A terem lüktet. A basszus mélyen dörmög a padló alatt, mintha maga a klub lélegezne. A bárpultnál vörös neonfények csillannak a koktélospoharakon. A jég csilingelése összekeveredik a vendégek halk suttogásával. A vörös folyosó végén egy aranyozott, I-es római szám díszlik az egyik ajtón, a „Red River” felirat alatt, mintha maga a titok hívójele lenne.

New Yorkban az Árnyvilág ura kiterjeszti birodalmát. A kávé még mindig a pihenő vörös fotel mellett illatozik. Az arabica fűszeres aromája több mint egyszerűen élénkítő, valami távoli, kísérteties emlékfoszlányt idéz fel.

A falakon árnyak csúsznak végig, mintha saját életük lenne, szomjasak a vad szenvedélyre és a gyötrő fájdalomra. A vendégek, miután alámerültek a mámor mélységébe, gyakran hallanak valamit. Egy suttogást. Egy halk, megismétlődő hangot, amit az árnyak visznek át a folyosókon. Ugyanazt az üzenetet, amit mindenki hall.

A szerelem... mindent megváltoztat, még a démonokat is.

A kormány élesen fordul, az autó kanyarodik. A lámpa pirosra vált. A visszapillantóban egy sötét szempár néz a sofőr kalapja alól hátra.

Valery hófehér kosztümben ül, a laptopja szélét markolja az ölében.

– Szia, kincsem! Péntek estére lefoglaltam egy asztalt abban a kis olasz étteremben, amit annyira szeretsz.

– Ó, Valery, édesem... pont most akartalak hívni. Péntek este nem tudok jönni.

– Miért nem? Mi történt?

– A cég most indít egy új projektet. Péntek reggel repülnöm kell New Yorkba, hogy találkozzak a befektetőkkel. Csak vasárnap jövök vissza.

– (Hangja elcsuklik) Ezt nem hiszem el! Az utolsó három randevúnkat is lemondtad. Tényleg fontosabb a munkád, mint én?

– De Valery, ez nem erről szól! Épp most vagyok a karrierem csúcsán. Ez nem egy hétköznapi üzleti út. Ez a jövőnkről szól!

– A jövőnkről? George, te egyáltalán nem figyelsz rám! Egyre többet dolgozol, egyre kevesebb időt töltünk együtt. Úgy érzem, nem törődsz velem. Nem akarlak elveszíteni.

– Ne haragudj, de ez már túlzás. Én is sajnálom, hogy le kell mondanom, nem tehetek róla. Csak emlékeztetlek a tavalyi nyaralásra, amit te fújtál le, mert fontos üzleti utad volt.

– (Hosszú csend) Jó. Értem. Menj New Yorkba. Beszéljünk, ha visszajöttél.

– Rendben. Később hívlak, édesem.

George behuppan a vezetőülésbe, és elfordítja a kulcsot. A motor élesen berregve indul el.

– Beszélnünk kell. A tegnapi este után...

– Én is így gondolom. Sajnálom, hogy eldurvultak a dolgok, Valery. De értsd meg, fáradt vagyok. A munka...

– (Halkan, de határozottan) A munka mindig ott lesz, de te nem voltál ott. Megint otthon kellett volna lenned, ehelyett a bárba mentél a kollégáiddal. Arra kértelek, hogy csak most egyszer...

– Értem én, de...

– Kérlek, ne szakíts félbe. Nagyon sokat gondolkodtam, és arra jutottam, hogy szükségünk van egy kis szünetre. Szeretném, ha elköltöznél a villából, legalább egy időre.

– Mit? Te most komolyan beszélsz? El akarod, hogy költözzek?

– Csak egy kis időre, George. Szükségem van egy kis térre, hogy lélegezzek. Nem akarlak elveszíteni, de lassan egymás idegeire megyünk. Egyfolytában veszekszünk, ahelyett, hogy segítenénk egymáson.

– De én...

– George, ha meg akarod menteni a házasságunkat, akkor most hagynod kell, hogy egyedül legyek. Neked is a saját dolgoddal kell foglalkoznod, a munkáddal, a barátaiddal. Én is ezt fogom tenni. Ez egy szünet, nem a vég. Érted?

– (Sóhajt) Jól van, Valery. Értem. Szünet. Hagyok neked teret, de ne feledd, csak szünet.

– Rendben. Kérlek, mire hazajössz, addigra pakolj össze.

– Rendben. Viszlát, Valery.

Azonban... Két héttel később...

1.Pozíció Valery

A nyitott dosszié lapjai sárgállanak előttem. A laptop képernyője felvillan: hamarosan meeting. A gyűrűsujjamhoz nyúlok – egy üres, hideg reflex, amit négy év után sem sikerült levetkőznöm. A hiányérzet még mindig ott nyom.

A telefon épp akkor kezd csörögni, amikor a legkevésbé sem hiányzik. Aaron neve villog a kijelzőn.

– Igen?

– Mrs. Everest... – szól bele a férfi mély, hivatalos hangon.

– Miss Chole – vágom rá azonnal.

A vonal másik végén csend lett.

– Elnézést, Miss Chole. Csak azért hívtam, hogy emlékeztessem, a szabadságom ma veszi kezdetét.

– Igen, Aaron, tudom – csapom be a dossziét a fiókba.

Felállok, és elindulok a kijárat felé, a telefont a fülemhez szorítva.

– Ki fog helyettesíteni?

– Az öcsém, Wyatt.

– Van öcséd? – állok meg a konferenciaterem előtt.

– Igen – nevet Aaron a vonalban.

– Remek. Remélem, tud vezetni.

Aaron egy pillanatig habozik, majd a nevetése hangosabban cseng.

– Igen, tud.

– Mikor jössz vissza?

– Jövő héten.

– Hétfőn?

– Igen.

– Akkor kellemes nyaralást.

– Köszönöm, Miss Chole.

És a csend. A teremajtó előtt megállok, belépek. A modellek már a helyükön ülnek, csendben. A kivetítőn az új arckrém csillog. A feladatom eladni.

Az órámra pillantok: 18:00. Az ujjam újra a szokásos mozdulattal végigsimít a gyűrű helyén. Hulla vagyok. Az ablakhoz fordulok, és pont akkor látom meg a fekete BMW-t, ahogy beparkol. Legalább ő pontos.

A táskám felkapom, és sietek az ajtó felé.

– Viszlát, Valery! – szól utánam Nichita, és int. – Holnap kávé?

– Helyes – vigyorgok rá.

Ahogy belépek a liftbe, a tükröződő falakon a saját képemet látom: a szépségbirodalmam vezetőjét, aki harminchárom évesen a házassága hamvain ül. A lift lefelé suhan. A márkánk a csúcson van, az ápoló termékeink topon, én mégis csak sóhajtok.

– Mrs. Everest! – kiált utánam a recepciós, és legszívesebben a falba verném a fejem.  Semmihez sincs kedvem.

- A futár vár.

– Futár? – fordulok vissza.

Egy kerékpáros figura fordul felém.

– Mrs. Everest?

– Igen.

– Kézbesítenem kell önnek egy meghívót – mondja, és elővesz egy lila borítékot meg egy mappát.

– Új cég a láthatáron – motyogom magam elé. – Épp terjeszkedni akarnánk, ez jól jöhet.

– Itt írja alá – tartja elém a papírokat.

Aláfirkantom, majd elveszem a borítékot. Semmi sincs rajta. Furcsán nézek rá, mire a futár távozik. A portál üvegajtaja kinyílik. A lépcsőn egy magas, öltönyös alak áll, kissé terpeszben, a kezeit a háta mögött tartja. A sofőrsapka alól dús haja kandikál ki, fiatalos, érett arca mosolyogva néz rám.

– Aaron!

– Wyatt, Miss Chole – mosolyog kedvesen, mire az állam leesik.

Egy mozdulattal kinyitja a kocsi hátsó ajtaját.

– Nem hiszem el – bámulom a férfit. – A magassága, az álla, az orra... Még a szemöldöke íve is... – motyogom, ahogy közelebb lépek, hogy beszálljak.

– Szinte minden, asszonyom – feleli, és elmosolyodik.

Bevetődöm az ülésre. Az agyamat most dobom el. Wyatt beszáll, és én még mindig őt nézem, miközben beindítja az autót.

– Jól van? – kérdezi csendesen, és a visszapillantóban rám néz.

Ugyanaz a szelíd, barna tekintet.

– Azt hiszem – mondom, és elindulunk.

– Aaron nem említett téged.

– Tudtommal szólt önnek.

Sóhajtok.

– Igen, szólt, de... a testvér hallatán nem erre számítottam. Soha nem mondta, hogy van egy ikertestvére.

– És ez zavarja önt? – kérdezi.

Kimerengek az ablakon.

– Nem hiszem. Mivel foglalkozol amúgy?

– Nos... vezetek, Miss Chole – nevet kicsit.

– Logikus – mosoly buggyan ki belőlem, és újra rá nézek.

A pirosnál lassít.

– Zavaró.

– Mi?

– Nehéz elhinnem, hogy nem Aaron vagy.

Nevet, majd megigazítja az inge ujját. A sebességváltóhoz nyúl, és elindulunk.

– Egypetéjű ikrek vagyunk, két perc van köztünk – mondja kedvesen. – De ha nem hiszi, hogy nem én vagyok, hívja fel.

Elnevetem magam, és engedek a vicces játéknak. Videóhívás... Aaron.

Nézem a telefonon a kamera ikont. A kis kockán a saját képem. Megigazítom a kontyom, az ingem gallérját.

– Miss Chole? – csendül fel Aaron hangja, majd megjelenik a képe is. Csak nézek rá. – Ugye Wyatt nem késett?

– Nem... – kezdek nevetni. A sofőröm borostásan, pólóban áll, mögötte Check-In tábla.

– Már megijedtem – nevet.

– Apa, ki az? – hallom egy kislány vékony hangját.

– Gyere, köszönj Miss Chole-nak – mozdul a kép, és egy copfos, szőke kislány vigyorog Aaron mellett.

– Szia, Miss Chole – integet.

– Szia – nevetek kínosan, mire Aaron mozdul.

– Minden rendben?

– Tényleg. – nevetek. – Mint két tojás. Mondhattad volna!

– Elnézést – nevet Aaron. – Erre nem gondoltam.

– Na mindegy – nevetek. – Legalább feldobtátok a napom. Jó utazást.

– Kellemes hetet, Miss Chole.

A kép elsötétül. Én csak nevetek, és előre nézek.

– Gondolom nem sok ikerrel találkozott.

– De, egy párral, de mindig meg lehetett őket különböztetni.

– Nos, minket is meg lehet – mosolyog Wyatt.

– Lehet... – nevetek. – Aranyos az a kislány.

– Diana?

– Szép név...

Kimerengek az ablakon. Csend telepszik közénk. Csak nézem a forgalmat, és tűnődöm. Gyereket kellett volna vállalnom...

– Elmerengett. Minden rendben?

– Azon gondolkodom... – sóhajtok. – Hogy hibát követtem-e el.

– Mivel kapcsolatban?

– A válás. – Odadöntöm a fejem az ablaknak. – Hogyan kellett volna megmentenem a házasságom?

– Egyedül?

A kérdésre felkapom a fejem. Wyattre nézek, és hallgatok. A visszapillantóban néz rám.

– Te is nős vagy?

– Nem – jön a válasz, miközben fordítja a kormányt.

– Meleg vagy?

– Hm... nem – jelenti ki végül, és nevetek.

– Fejtörő?

– Nem.

– Single vagy?

– Csak foglalt – nevet.

Elvörösödöm. Az autó megáll. Kitekintve a villára.

– Szeretne még beszélgetni, vagy nyithatom az ajtót?

– Ki tudok szállni – vágom rá, és a táskámért nyúlok.

– Kellemes estét, Miss Chole.

– Viszlát.

Kinyitom az ajtót. Wyatt épp csak a sapkájához ér, int, és az autó elmegy.

Zseniális.

A villa üres. A hatalmas nappali, ami partik alkalmával pezseg, most kong. A magassarkúm visszhangzik, ahogy a hálószoba felé tartok. Lehajítom a táskám, a borítékot, és bedőlök az ágyba. Fáradtan nézek ki a gondosan ápolt udvarra, és lehunyom a szemem.

Rezeg a telefon a táskámban. Nehezen nyitom ki a szemem, a kezemmel tapogatom. Megvan.

Bejövő hívás... ismeretlen szám.

– Igen?

– Miss Chole, Wyatt vagyok. Vigyem ma munkába? Lassan a következő ügyfélhez kell mennem.

– Most jöttem haza! – ülök fel mérgesen.

– Nem. Jól van? Kedd van. Mindjárt fél tizenegy.

– Hogy mi?! – a szemeim kikerekednek, és az órámra nézek. – Jaj, istenem, ez nem lehet igaz! – pattanok fel az ágyból. – Öt perc! – mondom, és a telefont az ágyra hajítom.

Lerántom magamról a kosztümöt, és indulok a fürdőbe. Gyors zuhany...

– Jaj, de hideg ez a víz! – táncolok a sugár alatt, vigyázva, hogy a hajam ne érje. – Vaa... – de ébresztő.

Dörzsölöm magam a törölközővel, és kapkodok a szekrényhez. Bugyi... Nincs egy normális bugyim? Nézem a negyedik tangát, és sóhajtok.

Felveszek egy hófehér kosztümöt, alatta kék inggel. A hajam kontyba csavarom, és belenézek a tükörbe. Hm. A tegnapi sminkem túlélte. Remek.

A táskámat felkapva látom, hogy alatta van a lila boríték. Na, ez is! Indulok.

Mikor leérek a villa elé, Wyatt már nyitja az autó ajtaját.

– Jó reggelt, Miss Chole – köszön.

– Szia, Wyatt – vágódom be, mire nevet.

Mikor beszáll, én még mindig vigyorogva nézek rá.

– Minden rendben? – kérdezi, és már indulunk is.

– Persze – nézek ki az ablakon, majd a kezemben a borítékra. – Na lássuk, mi ez... – bontom fel.

Kiveszem a csillogó lila papírt, rajta arany betűk.

– Hú... Ez is egy meghívás. Remek. – húzom a szám. – Egyre sűrűbb a hetem.

– Tán változik a program, Miss Chole? – kérdezi.

– Nem. Már túl sok a hétre. A program nem változik. Főként... – nézem a lapot, és legyintek vele. – Mi a fene az a Wicca est? – kérdezem.

– Tudnom kéne? – feleli, az utat figyelve.

– Nem. Dehogy! Én sem tudom – fújok, és olvasom tovább.

"Igen őszinte tisztelettel várjuk önt az augusztus 8-án kezdődő Wicca estre, a Shadow's Hosztesz klubban tartandó magánrendezvényre. Mint mindig, biztosított a teljes titoktartás. Az est 10-én ér véget. A szállás és az ellátás szintén biztosítottak. Csupán jelenléte számít. Az élmény garantált. Számítunk a részvételre, az Árnyvilág ura."

Felnevetek.

– Ilyen személytelen meghívót életemben nem láttam.

Kanyarodunk, én pedig előkapom a telefonom. Google kereső: wicca.

– Jaj, anyám, – vigyorgok – ezt hallgasd: – "A wicca újpogány vallás, mely a világ számos országában megtalálható. Elsőként a brit Gerald Gardner kezdte népszerűsíteni 1954-ben. A wicca nem intézményes vallás, és az egyes hívek és csoportok hite és szertartásai nagyban eltérhetnek, de legtöbbjükre jellemző a hit két istenségben, az Úrnőben és az Úrban, valamint a Wicca Intelem ('Ha nem ártasz vele, azt tégy, amit akarsz') betartása és a 'Háromszoros visszatérés törvényében' való hit, valamint a mágikus szertartások végrehajtása." – olvasom, és nevetek. – Már csak egy szektás hétvégére van szükségem. Hová tart ez a világ! – nézek ki az ablakon, miközben lassítunk a lámpánál. – Úrnő és Úr... – kuncogok.

– Elmegy? – jön a kérdés.

– Hogy tessék? – fordulok Wyatthez.

– Tudnom kell, ha változik a program.

– Húsz évesnek nézek ki?

– Nem, asszonyom – mosolyog a tükörbe, én pedig nevetek. – Bár igen gyönyörű.

– Eleget teszek érte... A program nem változik. Vasárnap a B’Perfectnél kell lennem. Hanie egy licitet rendez rákos gyermekek támogatására. – nézek ki az ablakon, és elindulunk. – Az legalább normális meghívó volt – nézem a lila papírt, és a rajta lévő kis QR kódot. – Hm...

– Leadta a vasárnapi út rendelését?

– Nem – fújok. – Jönnek értem.

– Értem, asszonyom – bólint Wyatt a tükörben, és megállunk a business központ előtt. – Kellemes napot. Hatkor itt vagyok.

– Viszlát – lépek ki.

Az autó egyet mordul, ahogy Wyatt visszahajt a forgalomba. Szerintem késik a következő ügyfélhez. Elhúzom a szám, ez nem volt szép tőlem.

És indulok az épületbe.

Nichita már az ajtóban áll. Be sem enged az irodába, egyből a karom után nyúl.

– Késtél! – mondja nevetve.

– Tudtommal akkor jövök és megyek, amikor akarok.

– Ja, a kötöttség nélküli üzletasszony – nevet, és a kávézó felé húz. – Szóval, milyen az élet George nélkül? – kérdezi, mikor leülünk, és leteszem a táskám az asztalra.

– Nyugodt.

– Más pasi?

– Nem... – nevetek, ahogy a kávé elénk kerül.

– Nem hiányzik? – kérdezi, és csak merengek. – Azért együtt voltatok pár évet.

– Pár év... – mosolygok, és belekortyolok a kávéba. – Pár év...

– Az a jó az egészben, hogy nem vagy hozzá kötve. Azt csinálsz, amit akarsz.

– Dolgozom – mondom. – Talán ez volt a legnagyobb gond.

– A munka?

– A célok – motyogom. – Ő mindig utazni akart, meg családot, nekem meg a céggel kell foglalkoznom. A partikkal, a reklámokkal, tartani a jó kapcsolatot a meglévő befektetőkkel... Tudod... – legyintek rá.

Nichita csak bólogat.

– Jobb így?

Hm... Milyen kérdés.

– Nem lehetett volna... valami kompromisszum?

– Kompromisszum?! – nézek rá, mire Nichita bólint. – Nem! Azok működnek, ha arról van szó, vegyünk-e Boss parfümöt, mert nekem az tetszik, aztán én meg hordjak tangát, mert neki az tetszik. – morgok rá, aztán nevetek. – De mikor egy ötéves üzleti cég és a család kerül mérlegre, nincs helye kompromisszumnak.

Nichita egy darabig hallgat.

– Akkor sem, ha szereted?

Nézek rá, és egy hülye kérdés villan elém: – Egyedül?

– Mi a szerelem, Nichi? – kérdem halkan, és kinézek az ablakon.

– Passz. Te voltál férjnél – nevet, én pedig elmosolyodom.

– Ja...

– Te, lehet, egy kapcsolathoz nem is kell szerelem.

– Lényegtelen, mert minden kapcsolat áldozatot kér.

– Az enyém nem – vonja meg a vállát.

– Ha arra kérne Jeff, hogy hagyd abba a karriered, és utazzatok Mexikóba, megtennéd?

– Ja – vigyorogva emeli a kávéját. – Csak legyen annyi pénze.

Na igen.

Kacagok.

– De tegyük fel, van neki.

– Hát akkor – hajol közelebb hozzám –, sajnálom, kedves főnökasszony barátnőm, holnaptól Mexikóba várlak kávézni – Eldobom az agyam. Vigyorgok. – De persze Jeffnek nincs annyi pénze, hogy nyaralni vigyen, nemhogy életet változtassunk.

– Életet?

– Figyelj, Jeff nagyon jó az ágyban. Érted... – nevet.

– Váltsunk témát...

– Ó... – hajol közel Nichita – Gondok voltak a paplan alatt?

Erre nem válaszolok, csak nézek rá. Nem kötöm az orrára, hogy az utóbbi időben csak hulla voltam, és hogy az intim együttlétünk már csak muszáj volt.

– Wicca – mondom ki a szót, mire Nichita szeme elkerekedik és nevetni kezd.

– Ó, mutatok pár képet – elveszi a telefonját. – Imádtam.

– Tudod, az mi?

– Egy új vallásféle. Olyan... vissza a természethez – nevet Nichita, és mutatja az Instáját.

– Ó, ezeket láttam – mondom, nézve a képet, amelyen virágkoszorú van a fején.

– És ezeket? – adja oda a telefonját.

Nézem, ahogy fehér ruhában táncol a tábortűz körül. Ahogy szabadon nevet, smink nélkül. Ahogy kézzel eszi a rizst.

– A híres Katy rendezte. Volt róla e-mail. – azok a mailek, amiket alapból ignorálni szoktam. – Életem legjobb csajos hétvégéje. Se telefon, se pasi, csak mi, és a természet... – veszi vissza a mobilját. – Maximálisan kikapcsol.

Csak a szemöldököm emelkedik.

– Érdekes. Azt hittem, valami szekta. – Nichita csak nevet.

– Dehogy! Nekem tök jót tett. A legjobb az volt, mikor kiüvölthettem a dühöm. Végre! – súgja. – Uhuhu... Még jó, hogy vadidegenekkel voltam, és nem tudják, ki Christine nagynéném, anyám és Jeff.

Na, oké... – lekortyolom a kávém, és felállok.

– Lehet, kipróbálom.

– Mit? – indul utánam Nichita.

– Kaptam egy ilyen wiccás meghívót.

– Szuper! – karol belém. – Felszabadulás... – int előttem, mintha varázsolna. – Jót fog tenni.

A meetingek és az órák gyorsan követik egymást. Ekkor megcsörren a telefonom. A kijelzőn George neve villog.

– Igen?

– Nem gondolod komolyan, Val – hallom a hangján, hogy ki van bukva.

– De.

– Csak szünetről volt szó!

– Igen, tudom... – forgok a székben. – De nekem ez a szünet így jó, George.

Csend. Aztán folytatja:

– Nekem viszont hiányzol.

Kitérek az ablakon, és látom, ahogy a fekete autó megérkezik. Csak sóhajtok.

– Nem írom alá – jelenti ki.

Erre a fejemet fogom.

– De jobb lesz.

– A szünet az szünet! – emeli fel a hangját.

– Van valakim! – csattanok fel, mire elhallgat.

– Mi?

– George, el akarok válni. Írd alá azt a kibaszott papírt! – és bontom a hívást.

Remek hazugság. Remélem, nem agyal rajta.

– Asszonyom – köszön Wyatt egy biccentéssel, és kinyitja az ajtót, miközben a mobilom újra csörög.

– Nem veszi fel? – kérdezi, de csak a kijelzőt nézem. George.

– Nem – jelentem ki, és hátra dőlök. – Változik a program – mondom Wyattnek, mikor beül az autóba.

– Miben, asszonyom?

– Pénteken fél nyolcra jöjjön értem, és a Shadows Hostess Clubba vigyen.

Wyatt a tableten írja be az új címet.

– Elmont, New York – Shadows – a térkép töltődik. – Az innen húsz kilométer, asszonyom. Fél óra.

– Remek – a telefonom újra csörög.

– Hát fejezd már be! – nyomom ki a hívást.

– Valaki zaklatja? – kérdezi Wyatt.

– A volt férjem.

– Segítsek?

– Hogy tessék? – kérdem, mire Wyatt elmosolyodik a tükörben.

– Vagy kapcsolja ki a telefont.

– Nem lehet, céges – mutatom a mobilom, mire megint csörög.

– Adja ide – nyújtja hátra a kezét, és lassít a lámpánál.

Nézi a kijelzőt, hagyja még csörögni, majd fogadja a hívást.

– Hello – szólal meg, de a hangja más. Olyan idegen, diplomatikus. Az arcomba szalad a vér. Kis csend. – Nem, Valery igen... Elfoglalt – jelenti ki. – Én esetleg segíthetek? – A telefon sípol. – Ó – nézi a kijelzőt – letette – néz rám a tükörbe, és széles mosoly jelenik meg az ajkán.

Visszanyújtja a telefonomat, és én csak mosolygok.

– Mi a franc volt ez?

– Megkérdeztem, én segíthetek-e – indul el Wyatt.

– Hallottam – nevetek, és kinézek az ablakon.

– Most valószínűleg azt hiszi, tovább lépett.

– Ja... – sóhajtok. – Próbálok... – motyogom, de a kezem a gyűrűsujjamon van.

Wyatt már kanyarodik is a lakótelepre. Letörlöm a könnyem.

– Minden rendben? – kérdi, de nem válaszolok. – Szeretne még beszélgetni? – Erre sem válaszolok, csak elpakolom a telefont, és a kulcsomat keresem.

– Egy kapcsolathoz legalább két ember kell...

– Tudom – vágom rá. – Nem az a bajom. Csak... – fújok.

– Befejezhetem a gondolatomat, asszonyom?

– Hajrá – intek rá.

– Egy kapcsolathoz két ember kell, olyan igényekkel, melyek kiegészítik egymást a közös cél érdekében.

Mi? Csak nézek Wyattre a tükörben, de oldalra néz, és lassan leparkol a villa előtt.

– Ezt nem értem – nézek rá, mire rám pillant a tükörbe. Mosolyog.

– Dehogy nem érti.

– Nincs hiányom – jelentem ki. Mire az ajkai összeszorulnak. – Csak...

– Minden pótolható. A reflexet nehéz legyűrni... – mondja, én pedig rá nézek. – A keze – bólint. – Csak vegyen rá egy gyűrűt – mondja kedvesen.

Nézem a bal kezemet.

– Van az... hogy is mondják? – keresi a szót. – Tudja, az a dupla, ami forog.

– Spinner ring?

– Az! – mutatja fel a mutatóujját.

Én pedig nézem a kezem.

– Jó ötlet – jegyzem meg, és nyitom az ajtót.

– Kellemes napot, Miss Chole.

– Viszlát, Wyatt.

A kádba merülök, és böngészem a telefonomat. Hiába. Nem tudom. Jól döntök?

Szerda

Állok a tükör előtt, végigsimítom a fehér zakómat, és kontyba kötöm a hajam. Az autó megáll a villa előtt, és én már indulok is.

– Jó reggelt, asszonyom – bólint Wyatt, és elmosolyodik. – Jól aludt?

– Fogjuk rá. Még átnéztem pár szerződést, amit újra kell árazni...

Megszokott ritmusban indulunk. Néha felpillantok Wyattre, de ő az utat figyeli.

– Fáradtnak tűnsz – jegyzem meg, kinyitva a laptopomat.

– Elmaradt a reggeli kávém – mondja.

– Vegyünk egyet – lépek be az e-mailjeimbe. – Nekem is kelleni fog. Amúgy sok a kliensed? – kérdem, mire sóhajt.

– Így, hogy átvettem Aaronét is, igen – jegyzi meg.

– Fura – nézek fel rá.

– Mi?

– Ez a cég. A válás előtt sosem gondoltam rá.

– A férje vezetett?

– Ja – nevetek, és a kijelzőt nézem. B'Perfect... – Így belegondolva, ez jobb.

– Mert?

– Nem fáj a fejem a kocsi miatt. A parkolás, a biztosítás...

– Kényelmesebb... – vonja le Wyatt a konklúziót.

– Az – nevetek.

– Innét kávét? – lassít egy kávézó mellett.

– Várjon – mondom, és gépelni kezdek.

Wyatt kiszáll, és az autó ajtaja kattan. Erre felkapom a fejem. Utána nézek, visszapillant, és kacsint. Nem értem, de az autóval szemben egy furcsa alak áll meg, bő ruhában, mű ékszerekkel, és vakarja az orrát. Közeledik, de egy éles füttyre fordul. Mikor oldalra nézek, Wyatt átint neki, a mutatóujját mozgatva, hogy „ne”. Aztán elveszi a két kávét a nőtől.

Mindössze pár pillanat, mire újra kattan a zár, és beül. A mennyei kávé illata kinyitja a szemem, már nyúlok is érte.

– Az első a kliens biztonsága – mondja Wyatt, és a pohártartóba teszi a kávéját.

– Óóó... – mondom, két kézzel fogva a kávét, és már kortyolok is.

Lassítunk a belváros előtt, és lecsukom a laptopomat.

– Köszönöm a kávét – emelem fel a félig teli poharat.

– Könnyű napot, Miss Chole.

– Valery – mondom, és vigyorgok.

– Valery – mondja ki Wyatt a nevemet, és kiszállok.

– Viszlát.

Hm... nevetek kicsit magamban, majd indulok az irodába.

A gyűrű...

Forgatom az ujjamon, közben hallgatom Dr. Arrivée eredményeit. Újra forgatom.

– Akkor mi a következő kísérleti alany?

– Az alma.

– Alma?! – kérdem döbbenten, mire Arrivée felemeli az almát.

– Az alma.

Olvasom az e-maileket, közben a hüvelykujjam pörgeti a gyűrűt. Hm... nézem. Wyattnek igaza volt.

Az autó megérkezik. Nézem a mobilomat, majd indulok le a lépcsőn. Wyatt kipattan, de én már nyitom az ajtót.

– Tán késtem? – kérdi, mikor visszaül.

– Nem, Aaron nem szokott ajtót nyitni – olvasom a mobilomat.

Wyatt hallgat egy pillanatig. Rám néz a visszapillantóban.

– Miss Chole, aggasztja valami?

– Miss Chole... – ismétlem.

– Egy szerződés... – mondom, és a számokat nézem, miközben az autó elindul. – Át kell néznem az egész négy évet... Most jól jönne George kukacoskodása a számokkal – fújok, és görgetem a lapot. – Anyám, mennyi szám...

– Nincs esetleg egy szerződéses könyvelő? – kérdi Wyatt.

– De van. Csak elfoglalt – fújok, és összeszorítom a szemem. – Mindegy... – veszem elő a laptopot.

Csend telepszik közénk. Az autó lassít, majd hallom a sebességváltó hangját, és elindulunk.

Pár perc, és az autó újra lassít, majd megáll. Wyatt nem szólal meg. Én sárgával jelölök, kommentet fűzök hozzá, majd lehajtom a laptopot.

– Kellemes estét, Miss Chole.

– Viszlát – és szállok ki az autóból.

Itt ülök a nappali kanapéján, egy szál bugyiban és pólóban. Rágom a golyóstollat. A számológépen a végösszeg nem stimmel azzal, ami a laptopon van. Újra nekifutok, talán átugrottam valamin.

Csütörtök

Mosom a fogam, és belenézek a tükörbe. A szemeim vörösek. A szemcseppért nyúlok, és két csepp hűsítő, égető érzést okoz a szemembe. Kész vagyok.

Megvan a gond. Az egyik laborosom minden évben decemberben duplázta a számlát. Csak azt nem tudom, szándékosan vagy véletlenül.

Amint kinyitom az ajtót, Wyatt már nyitja az autó ajtaját.

– Jó reggelt, asszonyom.

– Jó reggelt – mondom neki, és csak vigyorgok.

Ahogy beülök, megcsap a kávé illata. A kis könyöklő pohártartójában ott a barna, fedett pohár.

– Jó férj lenne belőled, Wyatt – nevetek, mikor beül.

Wyatt elmosolyodik.

– Úgy gondolja? – kérdi.

– Ó, igen... – vigyorgok. Belekortyolok a kávéba. – Az a típus, aki tudja, hol a helye.

– Hol? – buggyan ki belőle a kérdés.

– Csak... úgy legyen – nevetek.

– Furcsa válasz.

– Ja – nevetek magamon, és újra a kávéba kortyolok.

– Kész a könyvelés átnézése?

– Ó, igen – sóhajtok nehezen. – Cameron Down ma repül – fújok, és kinézek az ablakon.

– Kegyetlen döntésnek hangzik. Hová repül pontosan? A túlvilágra, vagy Európába?

Csak előre nézek, és látom Wyatt mosolyát a visszapillantóban. Egyszerre kibuggyan belőlem a nevetés. Visszafojtom, és véletlenül a kávé felé rántom a kezem.

– Tessék – mondom, nézve a fehér szoknyámat.

– Ó, összekente?

– Nem – mondom, de tovább nevetek. – Kirúgom... Nem ölöm meg.

– Gondoltam – mosolyog Wyatt, és lassít a belváros előtt. – Kellemes napot, Miss Chole.

– Viszlát, Wyatt.

Egy huszonnyolc éves lány áll előttem hófehér köpenyben, a haja kontyban. Sírva néz rám. Az üveg íróasztalnak támaszkodom, és forgatom a gyűrűt.

– Kellett az a pénz...

Sóhajtok.

– Miért nem kértél segítséget?

Csak rázza a fejét, majd megvonja a vállát.

– Szükségem van erre a munkára...

Én csak fújok. Elindulok az ablak felé.

– A fiad jól van?

– Igen, asszonyom... – jön a halk válasz.

A fejemet fogom. Nézem lent a forgalmat, és emésztem Cameron szavait. A plusz pénz a fia kórházi kezelésére kellett. Értem én, de... Megrázom a fejem.

– Menj vissza dolgozni – mondom neki.

Nem jön válasz. Megfordulok. Ahogy teszem, szorosan megölel. Érzem, ahogy sír, és egy szót sem mond, csak ölel.

– Na, elég lesz – mondom, mire lassan elenged. Letörli a könnyeit, és elindul. – Legközelebb szólj! – szólok utána. Visszanéz, és bólint.

Az ajtó újra felnyílik előttem.

– Asszonyom – köszön Wyatt, én pedig nevetek.

– Ez hiányozni fog – mondom, mikor beülök.

– Mi?

– Ez a... – legyintek a levegőbe.

– Illem? – kérdi Wyatt, és én rá nézek. Illem?

– Tudja, hogy hogyan kell visszajelzést adni.

– Ja – vigyorgok, de rágom a szót: Illem?

– Nos, hová repült Miss Cameron?

– Vissza a laborba – veszem elő a laptopomat.

– Ó. Az hogyan?

– A fia leukémiás... A kezelésre kellett neki az extra pénz.

– Igazán nagylelkű döntés öntől – jegyzi meg Wyatt, én pedig felnézek rá. Kellemes a mosolya.

– Nem vagyok kegyetlen főnök – sóhajtok, belépve az e-mailjeimbe. – Csak kicsit fáradt.

– Értem...

Az autó lassít.

– Kellemes délutánt, Miss Chole.

Kiszállok.

– Viszlát, Wyatt – szólok vissza.

Már csak egy nap... Hm... Nézem a borítékot az éjjeliszekrényen. A telefonomon újra a wicca leírása... Nichi Instája... Valami északi-sarki sámánzene szól a YouTube-on. Nevetek. Na, jó lesz ez.

Kell vinnem valamit?

Állok a tükör előtt, végigsimítom a fehér ingemet. Kétlem.

Wyatt nyitja az ajtót kedves mosollyal.

– Asszonyom, hogy aludt?

– Tűrhetően... – fújok, mikor bevágódom az autóba.

A légkondi már hűsít, és a kávé mennyei illata mosolyt csal az arcomra.

– Tényleg jó férj lennél, Wyatt – mondom.

– Önnek? – kérdezi, mikor indítja az autót.

Nekem? Hm... nevetek, és iszok a kávéból.

– Kár, hogy nem vagy szingli, lehet, rádhajtanék... – motyogom, mire látom, hogy a visszapillantóban farkasszemet néz velem, majd elmosolyodik.

– Hűséges vagy, ugye? – kérdezem, de nem válaszol. Kanyarodunk.

Kortyolom a kávét, és nevetek, kinézve az ablakon.

– George volt az első pasim... a legeslegelső... szánalmas vagyok... – fújom.

– Szerintem nem.

– De az – vágom rá. – A szüleim átkozott neveltetése... – morgom. – Aminek mi lett a vége? Egy kibaszott boldogtalan élet.

– Csak hűséges, asszonyom... a mai világban igen ritka erény.

– Hűséges... – mosolygok – Hülye.

– Vajon bánja?

– Ó... fogalmam sincs – sóhajtok. – Csak... te a hányadik csajoddal vagy együtt? – kérdem.

Rám néz a visszapillantóba.

– Erre nem fogok válaszolni.

– Nem is kell. Mert nem az első, az biztos – iszom a kávét, és hümmögök.

Wyatt csak félmosolyog.

– Tudod, olyan, mint a repülés.

– Repülés?

– A szex és a házasság.

– A szex?! – kérdi hangosabban, de nem követ.

– Izgulsz, milyen lesz, fájni fog? Jól esik? Meddig tart? Félsz, aztán... csalódsz.

– Csalódsz? – kérdi Wyatt.

– Ja. A szex lapos... Túl nagy a felhajtás körülötte, a nagy mesék a szuper orgazmusokról meg a „jaj, gyerek lesz a vége”-ről. A pasi felhúzza az óvszert, beteszi, és a végén elmegy. Ha jól csinálja, jön egy kis orgazmus. Néha wow, de ahhoz keményen kell dolgozni, meg koncentrálni. A házasság pedig egy bilincs, ami megfoszt a szabadságodtól.

Wyatt csak néz rám tűnődve.

– Tehát ahhoz, hogy jó férj legyek, keményen kell dolgoznom az ágyban, és végül is ne legyek a férje, mármint a lebilincselő házasság nélkül – mondja, én pedig csak nézek rá a tükörben. – És nyissak ajtót, és hozzak kávét. Önnek – teszi hozzá nevetve.

– Lényegében igen – nevetek, mire lassít a belváros előtt.

Rázza a fejét.

– Kellemes napot, Miss Chole. Akkor fél nyolckor, cél: Shadows, New York.

– Igen – vágom rá, és fogom a táskám.

– Onnan vissza? – kérdi, és megállok.

Ó. Megoldom. Az applikáció nem engedi a hétvégi fuvart.

– Ha szeretné, elmegyek önért – mondja Wyatt.

Mosolygok.

– Este partira kell mennie.

– Ja... – igaza van. Jó lenne nem foglalkozni a visszautazással. – Tudnál jönni értem?

Wyatt az applikációban bejelöli a vasárnapot – cím: Shadows NYC – Elmont.

– Hány órára?

– A meghívó azt írja, reggel lesz vége.

– Hét óra?

– Szerintem jó lesz – mosolygok.

A telefonom jelez. Fuvar foglalása. Aug. 10. 7:00 – Útvonal: Shadows NYC – Elmont. Sofőr: Wyatt Stanley. Autó: BMW X3. Rendszám: NYC 133.

Hm. Csak mosolygok, és kiszállok.

– Köszönöm, viszlát.

Nézem Hanie meghívóját. Egy Demi nevű művész rajzait árverezi. Nagyon durvák ezek a képek.

A telefonom újra csörög. George. Azt hiszem, ez nem lehet igaz.

– Igen?

– Tudsz beszélni?

– Nem – felelem unottan, mire sóhajt.

– Val, kérlek... csak próbáljuk meg újra. Annyi mindenen mentünk át... Ez csak egy kis zökkenő.

Kinézek az ablakon, és a fejemet fogom.

– Nincs neked senkid, Val... – mosolyog. Látom magam előtt azt a szép mosolyát. – Tudom, hogy közös a számlánk. Tudom, hogy fuvarozó céggel jársz dolgozni egy hónapja. – Lehunyom a szemem. – Munkamániás vagy. Tudom, hogy nincs senkid. Kérlek... kérlek, Val...

Kifakad belőlem a sírás: – Írd alá, George!

– Nem... – hallom a mosolyát. – Még nem. Megyek ma érted, menjünk vacsorázni, és beszéljük meg, min kell dolgoznunk. Egyezzünk meg.

– Egyezzünk meg? – kérdem halkan. – Nem... Az egész hétvégém foglalt.

– Hétfőn akkor?

– Talán – és leteszem.

Talán... Nyelem a könnyeim, és forgatom a gyűrűt az ujjamon. Talán...

Lecsukom a laptopot, mikor a fekete autó megáll a központ előtt. Elmosolyodom.

– Asszonyom – bólint Wyatt, és kinyitja az ajtót. Megállok előtte, és felnézek rá.

– Igen? – kérdi, és megpaskolom az arcát.

– Tényleg tetszel nekem – mondom. Előbb megfeszül az arca, majd elmosolyodik. – Kár, hogy foglalt vagy! – huppanok be az autóba, és becsukódik az ajtó.

Csendes az út New Yorkig. A forgalom nem vészes. Még válaszolok pár e-mailre, aztán lassítunk. A New York-i forgalom zaja zavaró. Kinézek az ablakon. Pár átkozott lámpa és emelkedő után nézem a térképet Wyatt előtt.

– Jobbra...

– Látom – mondja, és kanyarodik le a főútról.

A semmitmondó épület előtti parkoló tele van.

– A jelek szerint megérkeztünk – mondja Wyatt, és felnézek az épületre. – Shadow's Hostess Club – olvasom.

– Hát, nem egy hotel, pedig állítólag all inclusive.

– Van, ami nem az, aminek látszik. Ez az épület jó nagy – mondja Wyatt felnézve a háromemeletes épületre.

Leteszem a laptopot, és én is nézem.

– Igaz – mondom.

Wyatt kiszáll, és hosszú léptekkel megkerüli az autót. Kinyitja az ajtómat. Hogy ez hogy feldob mindig!

– Köszönöm.

– Kellemes hétvégét, Miss Chole – mondja.

Rá nézek.

– Vasárnap reggel, ugyanitt.

– Rendben. Viszlát, Wyatt – mondom, és elindulok felfelé a lépcsőn.

A recepciónál egy vörös hajú nő áll, fehér ingben, csokornyakkendővel.

– Üdvözlöm a Shadow's Clubban!

– Kedves – legyintek a lila borítékkal. – Van nekem egy ilyenem.

– Ó, nagyszerű – mondja a lány nyájasan, és szkennert emel. – A kódot kérem.

– Azonnal – kiveszem a lila lapot, és felé tartom.

A szkenner felvillan. A lány a kijelzőre néz.

– „Mrs. Valery Everest” – olvassa, majd – Elnézést, Miss Chole – néz rám, és bólintok. – Nagyszerű. A szobája a harminchármas, az első emeleten. Csomagja? – néz át a pulton, de csak a laptop táskámat emelem. – Nos, az itt marad – mondja, elém téve egy lila dobozt.

– Tessék?

– Óra, kütyü, laptop és telefon marad – mondja kedvesen.

Én csak nézem ezt a lányt.

– Kérem – int a dobozra.

Kiveszem a telefonomat. Nézem. Nagyon rossz érzés fog el, mikor leveszem a karórámat. Leteszem, de a telefon... Nem tehetem le...

– A telefon nálam kell, hogy legyen...

– Kérem, tegye a dobozba.

Vha, baszki... Nem kezdek hisztizni, mint egy tini... De... Basszus! Leteszem a mobilt, aztán a laptop táskát.

– Köszönöm – veszi el a lány, lezárja egy matricával, és tollat ad a kezembe. – Írja alá! – Én pedig aláírom a dobozon lévő matricát. – Akkor – mondja, a dobozt a pult alá téve, és egy lapot tart elém. – Miss Chole – mondja komolyan a nevemet –, foglaljon ott helyet, és olvassa el ezt. Hozok önnek egy kávét – int a vörös fotelekre, én pedig megfordulok.

Istenem, belesüppedek ebbe a fotelbe. A kávé előttem, és az illata már ébreszti a fáradt agyam.

A kezemben lévő lap a Wicca est leírása. Helyszín: NYC Shadows Hostess Club – rendezvény irányító: Adriana Shadow. A vendégmeghívottak a profil elemző – Natural – random program eredményei, illetve a klub szolgáltató applikációján jelentkezők. Olvasom. Olvasom minden sorát. A program címe: ÉN. Na, ez kezd igazán furcsa lenni.

Minden esemény és cselekedet, ami a klub területén és a klub szolgáltatója által történik, titkos, és ehhez előzetes beleegyezéssel hozzájárulok. Jelen vendég neve: Valery Chole. Neme: nő. Heteroszexuális. Szexuális profilja: alávetett 80% – domináns 20%.