© 2023 Disney Enterprises, Inc.

All rights reserved.

Kiadta a Manó Könyvek Kiadó Kft., az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja, 2026

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

www.disney.manokonyvek.hu

A kiadásért felel a kiadó ügyvezető igazgatója.

Minden jog fenntartva.

Eredeti cím: Part of Your World

ISBN: 978-963-584-906-2

Olvasószerkesztő: Dér Adrienn

Fordította: Herman Alexandra

Felelős szerkesztő: Kertész Edina

Borítóterv: Scott Piehl és Catalina Castro

A borítót rajzolta: Jim Tierney

Az elektronikus verziót az eKönyv Magyarország Kft. forgalmazza

www.ekonyv.hu

Készítette: Takács Gábor

Különleges köszönet a szervezeteknek, melyek segédkeznek a tengerben és annak környékén élő élőlények megmentésében, úgymint a Mass Audubon’s Wellfleet Bay Wildlife Sanctuary.

(Az egyetlen) Elisabeth Shaefernek, aki az egyik szerkesztőmként segített útjára indítani a sorozatot, és azóta is jó barátom.

Azoknak ajánlom ezt a könyvet, akik segítenek megvédeni Ariel óceánját. Te is közéjük tartozol, amikor fenntartható halászati termékeket eszel, és nem használsz műanyag szívószálat!

– L. B.

Az Ibriai-hegység lábánál…

Cahe Vehswo épp egy fakerítést javítgatott kint a földeken. A kerítés nem arra szolgált, hogy távol tartsa a farkasokat – sokkal inkább arra, hogy bent tartsa azokat a félkegyelmű birkákat, hogy a náluk épphogy csak okosabb pásztorgyerekek vigyázhassanak rájuk.

Gyönyörű, szinte sugárzóan szép nap volt. A fenyőfákat még nem szárította ki a késő nyári hőség, a lombhullató fák pedig még mindig teljes fényükben pompáztak, ahogy sötétzöld leveleik zörögtek a szélben. A hegyeket nyári virágok és csörgedező kis vízesések tarkították. Az égen nevetségesen pufók bárányfelhők lebegtek.

A természet szimfóniájának tökéletességét egyetlen hamis hang szakította félbe: a déli alföldek felől érkező, égő állati zsiradékra, szemétre vagy rothadásra emlékeztető szag.

Ilyen kellemes időben a falu minden lakója odakint dolgozott: volt, aki szőlőrácsokat javított vagy fát aprított, mások pedig a sajthengereket tisztították. Senki sem vitatkozott – egyelőre. Semmi sem zavarta meg a mindentől távol eső hegyoldalon élők nyugalmát.

Azután Cahe észrevette, hogy valami egészen valószínűtlen dolog közeledik a régi, Királyi út felől. Egy katonai alakulat volt az. A férfit meglepte, milyen fegyelmezetten és rendezett sorokban közelednek a zsoldosok ahhoz képest, milyen messzi fővárosból érkezhettek. Tollas sisakjuk, megannyi apró aranynapként csillogó gombjuk és meglepően tiszta kabátjuk miatt olyanok voltak, mintha díszfelvonulást tartanának. Zord, fennhéjazó tekintetük és furcsa zászlójuk azonban minden illúziót eloszlatott.

A következő pillanatban felhangzó parancsszóra mindannyian megálltak. A csillogó kék sisakot és kabátot viselő kapitány egy zászlót lengető lovas társaságában Cahéhez ügetett.

– Hé, paraszt! – szólította meg kissé gorombán. – Ez a Serria nevű település?

– Nem – válaszolta a földműves, majd eszébe jutott, hogyan is kell tárgyalni a fényes gombú, nagy sisakú és fegyveres emberekkel. – Elnézésedet kérem, uram, de Serria egy kicsit messzebb van innen, az Ördög-szoros másik oldalán. Az emberek Ádám sziklájának nevezik ezt a helyet.

– Nem számít – válaszolta a kapitány. – Tirulia nevében kijelentem, hogy jogot formálunk a falutokra és a környékére!

Az utolsó részt kiabálva mondta, de a szavai hamarosan elhaltak a mögöttük elterülő hatalmas hegyek és poros szántóföldek, olajbogyófák és egykedvű tehenek között. A falubeliek abbahagyták a munkát, és közelebb somfordáltak, hogy megtudják, mi történt.

– Ismételten elnézésedet kérem, uram – mondta udvariasan Cahe –, de mi Alamberhez tartozunk, és nekik is adózunk.

– Bármi is volt a helyzet ezelőtt, mostantól Tirulia állampolgárai vagytok, és Eric hercegnek és Vanessa hercegnőnek kell hűséget esküdnötök.

– Hát, nem tudom, mit fog szólni ehhez Alamber királya.

– Ez nem a te problémád – válaszolta fagyosan a kapitány. – Alamber királya hamarosan emlék lesz csupán, maga Alamber pedig a Tiruliai Birodalom egyik tartománya.

– Szóval Tirulia – mondta elmélázva Cahe, miközben a kerítésnek támaszkodva próbált minél természetesebb hangon tárgyalni. – Ismerjük őket. Tőlük vesszük a szárított tőkehalat, mi pedig a sajtunkat adjuk el nekik. Az ottani lányok fonott zsinóros köpenyt viselnek. Perde, Javer fia odalent délen kereste a szerencséjét egy halászhajón, és végül egy ottani lány mellett kötött ki.

– Lenyűgöző – mondta a kapitány, majd egyik kezével elengedte a kantárszárat, hogy megigazítsa a bajuszát. – És mi a lényeg?

Cahe a szélben lengedező zászlóra mutatva így szólt:

– Az nem tiruliai zászló.

Még a vidéki területeken is jól ismerték a kék lobogót, rajta a nappal, a tengerrel és a hajóval. A lovas hófehér zászlaján azonban egy szem nélküli polip díszelgett fekete csápokkal, fenyegető pózban. Szinte élőnek tűnt. Az embernek az az érzése támadt, hogy bármelyik pillanatban támadásba lendülhet.

– Vanessa hercegnő úgy döntött, itt az ideje, hogy… megújuljon a tiruliai címer – mondta kissé védekezőn a kapitány. – Mi továbbra is Tiruliát és Eric herceg érdekeltségeit, apját, a királyt és anyját, a királynőt képviseljük.

– Értem – válaszolta Cahe. Az egyik falubeli mondani akart valamit, de a férfi a karjára tette a kezét, hogy elhallgattassa. – Nos, nincs sok választásunk. Nektek vannak fegyvereitek. Nekünk is vanna, olyanok, amikkel vadászni lehet, de azok csak akkor kerülnek elő, ha a vaddisznók lejönnek a tölgyek közül. Szóval, amíg a megfelelő ember jön adót szedni, és nem fizetünk duplán, addig mindegy. Most már Tiruliához tartozunk, úgy, ahogy mondod.

A kapitány zavartan pislogott. Összeszűkített szemmel vizslatta Cahét, mintha várná a csattanót. A földműves nyugodtan viszonozta a tekintetét.

– A bölcs utat választottad, paraszt – szólalt meg végül a kapitány. – Éljen Tirulia!

Ádám sziklájának lakói közül néhányan nem túl lelkesen, elszórtan visszamormogták: „Éljen Tirulia!”

– Miután leigáztuk Serriát, visszatérünk. Készítsétek elő a legjobb szálláshelyeket a számunkra, miután legyőztük őket és teljes Alambert!

A kapitány ezután kiáltott valami nem túl intelligens és katonás hangzású jelszót, majd ügetésre bírta a lovát. A zászlóvivő alig bírta követni.

Amint hallótávolságon kívülre kerültek, Cahe kimerülten megrázta a fejét.

– Hívjátok össze a gyűlést! – sóhajtott. – Adjátok tovább a hírt… össze kell gyűjtenünk a lányokat, és el kell küldenünk őket a hegyekbe gombát gyűjteni, vagy ilyesmi – több hétre. A harcképes fiúk vigyék a vadonba a birkákat! Vagy vadásszanak! És mindenki ássa el az aranyat és az értékeket valahova, ahol nem találják meg.

– De miért adtad meg magad ilyen könnyen? – kérdezte a Cahe mellett álló férfi. – Küldhettünk volna hírvivőt Alamberbe. Ha nemet mondtunk volna a katonáknak, semmi ilyesmit nem kéne csinálnunk. Hogy gyáván biztonságba helyezzük a gyerekeinket?

– Azért tettem, mert éreztem, milyen szagot hoz a szél. Ti nem érzitek? – válaszolta Cahe dél felé biccentve.

A következő hegygerinc mögött, ott, ahol a Veralei-hegység lassan átadja a helyét a síkságnak, füstoszlop magasodott. Szélesebb és örvénylőbb volt, mint egy tábortűz füstje. Fekete volt, tele hamuval és balsejtelemmel.

– Garhaggio? – kérdezte valaki hitetlenkedve. Tényleg úgy tűnt, mintha a falu irányából jönne a füst. A nagysága és feketesége alapján csupán megperzselt föld és izzó parázs maradt az egykori település helyén.

– Lefogadom, hogy ők nemet mondtak a kapitánynak – mondta Cahe.

– Micsoda értelmetlen pusztítás! – kiáltott fel panaszosan egy nő. – Eric herceg és Vanessa hercegnő… micsoda borzalmas emberek lehetnek!

Eric felébredt.

Megint ugyanazt álmodta.

A lehető legfurcsább időpontokban tört rá a látomás – például amikor a menüt nézte át Louisszal, vagy amikor a kastély kincstárnokainak beszélgetését hallgatta a nemzetközi bankárokkal folytatott üzleteik nehézségeiről. Na és amikor az ő gyönyörű hercegnője végeérhetetlen történeteket mesélt az ő kis intrikáiról.

Az igazat megvallva általában akkor történt meg, amikor unatkozott, és fáradt volt. Amikor túl sokan voltak körülötte, és elálmosodott, és alig bírta nyitva tartani a szemét.

Vagy az ágyban fekve, pont még mielőtt elaludt volna – a mély álom és az ébrenlét határán. Ugyanabban a pillanatban, amikor meghallotta, ahogy az angyali kórus felfoghatatlanul csodálatos himnuszokat zeng.

A kórus helyett azonban néha a következőt látta:

Ő nem Eric herceg, Vanessa, a gyönyörű hercegnő férje. Valamiféle végzetes hiba történt. Van egy lány, egy csoda szép lány, aki elvesztette a hangját, és aki azelőtt énekelt.

Nem…

Hogy van egy lány, egy csoda szép lány, aki tudott énekelni, de elveszítette a hangját azon a borzalmas napon, amikor ő elaludt. És ő egészen azóta álmodik.

Abban a másik világban hableányok élnek.

Egyiküket ismeri. Az apja isten volt. Eric hercegnője pedig ördögfajzat, egy boszorkány. Eric isteni magasságba emelkedett, de becsapták, azóta itt van, és álmodik…

Kétségbeesetten lenézett. Feje az asztalon keresztbe tett karján pihent, alatta pedig többoldalnyi kotta hevert. Arra gondolt, vajon kiöntötte-e a tintát. Hogy vajon összemaszatolta-e a feljegyzéseit. A szünetből könnyen kötőív lesz, ha nem vigyáz… az pedig mindent elronthat…

Feltartotta az oldalakat a holdfény irányába. A kotta valóban elmosódott egy kicsit, pontosan ott, ahol a kórus belép egy D-dúr hármashangzattal. De nem volt olyan vészes.

A tekintete ekkor a kottáról a holdra siklott, mely tisztán világított be üvegtelen ablakán. Mellette egyetlen, fényes csillag tündökölt. A kint fújdogáló lágy szellő cipőkopogásra emlékeztető hanggal a kastély falához ütögette a faleveleket. A szél mindenféle szagot hozott magával a tenger felől: a szantálfa, a homok, a por és a narancs illatát. Olyan dolgokét, melyek a szárazföldhöz tartoznak.

Eric újra a kottára nézett, és megpróbálta felidézni magában az óceán hangját és érzetét, amely ébredés előtt édesen és kristálykéken jelent meg előtte.

Azután belemártotta a tollát a tintába, és megszállottan írni kezdett, egészen addig, amíg végül fel nem jött a nap.