Élni Akarás

Mezőfi Roland

Önkifejezés és élni akarás

Mennyivel egyszerűbb lenne versekben leírni az érzéseimet. Írnék vagy harminc sort, klappolna benne minden rím, talán még képeket is használnék, aztán érti, aki érti. Elküdöm privát üzenetben még annak is, aki utálja a verseket, hogy kapjak rá harminc lájkot – na jó, beérem a felével is –, hogy aztán az egóm kellőképpen jól lakjon, és ihletet kapjak a következő húsz-harminc soros szösszenethez. Már azt is kitaláltam, mi lesz az új kötet címe: Élni akarás. Egy 2013-as versem címe, és valljuk be, 2024 óta egy kaptafára íródnak a verseim.

Mint mindenki, én is akadályokkal találkozom, aztán megemberlem magam, harcolok, amíg bírok, aztán mindezt jobb köntösben tálalom – de végső soron ugyanazt a verset írom újra és újra: hogy nem adom fel.

Prózában könnyen elszáll a szó, de a versekben valahogy minden erősebben hat – legalábbis eddig ebben hittem. Kiadtam 2018-ban az Apró darabokat, majd 2021-ben az Onnantól számítva című önéletrajzi írást. A rá következő évben jelent meg az Időszilánkok, egy trilógia, mert nem hatvanoldalas füzetekkel akartam házalni. Tavaly pedig megjelent az Újraindítás: egy válogatáskötet, amely tartalmazza azokat a verseket is, amelyeket akkor írtam, amikor a poklok poklát jártam meg, valamint a hazaköltözésem zűrös időszakát – tele rejtett utalásokkal, amelyeket rajtam kívül aligha vett észre bárki.

Nem olcsó dolog az egót boldoggá tenni. Ezek az írások nem egy József Attila-díjas költőtől származnak, hanem egy küzdő embertől, aki az önkifejezés minden eszközét megragadta, hogy kimondhassa: íróvá vált, és eljusson minél több emberhez. Ne is beszéljünk a pénzről. Bárcsak azt mondhatnám, hogy nullszaldósra kijöttem. Egyrészt, a mai világban sokan szívesen olvasnak, de a perselybe már kevesen dobnak. Másrészt 6700 forint sok egy könyvért – különösen úgy, hogy az árat nem is én szabom meg.

Mit lehet ebből kihozni? Azt, hogy az önmegvalósítás nem olcsó dolog, és ismeretlenként szinte lehetetlen betörni a körbe. Mégis úgy érzem, nem adhatom fel, mert van bennem egy történet, amit mindenképpen el akarok mesélni. Azért, mert megtörtént – csakúgy, mint az Időszilánkok. Ez sem végződik dicsőséges győzelemmel, ahogy talán illene, de igaz, és nagyon mélyről jön. Talán évek kellenek hozzá, mire befejezem, de meg fogom írni.

Mert hiába telt el annyi év, még mindig nem írtam ki magamból mindazt, aminek hatására az a személy lettem, aki ma vagyok. Nekikezdek – nem a világot akarom megváltani vele. A saját fájdalmaimon akarok enyhíteni. És ha ez sikerül, valószínűleg ismét egy jobb verziója leszek önmagamnak. Önkifejezés és élni akarás.

Az élet törvényei

Hogyan tudsz kigyógyulni egy traumából, amire újabb traumákat pakol az élet? Én egyszerűen úgy, hogy próbálok nem törődni vele. Persze könnyű mondani. Átélni? Egész más. Minden egyes nap azokra a személyekre (bár ez elég pozitív túlzás, de a formaiság kedvéért tegyük őket emberszámba) gondolok, akik miatt éveken át a keresztet cipeltem és elbúcsúzhattam a gyönyörű lakástól, az ingóságaim nagy részétől, a jól fizető állásomtól, mert egyesek külön stábot és bólogató rabszolgákat állítottak fel csak azért, hogy bedobjam a lapokat és tíz év után hazaköltözzek. De ne térjünk el a tárgytól. (Ez a téma még úgyis sokszor vissza fog köszönni)

Se itthon, se kinn nem voltam szabad, csak a munkának éltem, mert úgy döntöttem, azt hittem így megóvhatom magam a jövőbeni traumáktól, ha csak azt teszem, ami elvárt. Van azonban, hogy az élet mutat egy nagy középső ujjat és "tegnap én, holnap te" alapon kihúzza alólunk a lécet és mi meg csak értetlenül nézünk, hogy ezt mégis mivel érdemeltük ki.

Felesleges igazságokat és spirituális törvényeket keresni, csakúgy mint függőségekbe menekülni a fájdalom elől. Az Időszilánkokban azt írtam, hogy meg kell élni a fájdalmat és nem menekülni előle, csak akkor indul meg a tényleges fejlődés. Tévedtem. Megéltem én bizony azokat a fájdalmakat, sőt napi szinten ért annyi negatív inger mint egy átlagos embert egy év során - nem túlzok - és a neurológiai tüneteim egyre csak felerősödtek és fél emberré tett, aki azóta is csak egy dolgot szeretne, visszailleszkedni a társadalomba. Nincs az a tabletta, ami azon segítene, hogy minden gördülékenyen menjen és empátiára se sokat számítson az ember, hisz mindenki csak azt ismételi, hogy nekem is van elég gondom. Meghatároz minket a traumánk? Véleményem szerint örökre velünk lesznek azok az emlékek, amiket én naponta a filmekből ismerős flashback szerű képekben folyamatosan újraélek, de meg kell tanulni vele együtt élni. A harag és gyűlölet felemészti az embert és az eseményeket sajnos nem lehet meg nem történtté tenni. Ami nálam ténylegesen segít az a dopaminböjt, nem stimulálom túl az agyam semmilyen kávé, zene, játék, film hatására, megfelelő vitaminbevitel és persze az írás, hogy könnyebben feldolgozzam az eseményeket. A fájdalmat tulajdonképpen meg kell élni valójában, de tudni kell elengedni. És én is ezt teszem. Nem gyászolom a végtelen utolsó emberek miatt félbehagyott kinti életem, próbálok felépíteni itthon valami hasonlót. Fontos, hogy az ember ne mélyüljön el a saját passzívitásában és hogy ha meg is enged egy rossz gondolatot, azt tudja helyén kezelni. Nem két nap kellett ahhoz, hogy ezeket a dolgokat realizáljam, de ha már az élethez kapunk egy pakli kártyát, meg kell tanulnunk bánni vele, elfogadni a szabályokat, amik folyamatosan változnak, de a dopaminböjt hatására képesek vagyunk áthidalni a legmélyebb traumákat is, csak ahogy az anonim alkoholisták is mondják, egyszerre csak egy nap. Nem nyílik meg semmi út a harmonikus élet felé, ezt hadd hangsúlyozzam. De kibírod, mert ha betartod a szabályokat, akkor bármilyen trauma már nem határozhat meg Téged, azaz lepattan rólad az összes fájdalom, csak tartsd be az életed törvényeit.

Dominóelv, avagy a titok nyitja

Csak akkor élhetsz teljes életet, ha megszabadulsz minden függőségtől – a koffeintől kezdve a nikotinon át a telefonod percenkénti nyomkodásáig. A többit fel sem sorolom, hiszen ezerszer elmondtam már.

Rengeteg dologtól függünk – és még többtől függhetnénk. Egyik hat a másikra, végül az egész egy ördögi spirálba torkollik, ahol már csak a megszállottság kap teret. De miféle élet az, amelyet nem mi irányítunk, hanem a vágyaink?

Amikor észreveszed magadon, hogy nem pazarlod tovább a felesleges dopamint, amikor böjtöt tartasz a túlingerlésből, és fegyelmet kényszerítesz magadra, a változás lassan megindul. A belső zaj csillapodik. A szorongás és a sötétebb gondolatok visszahúzódnak. Ahogy tisztul a tér benned, a függőségek egy része dominóelvszerűen válik le rólad – mintha a láncok egymást engednék el.

Ez nem az öröm megtagadása. Nem önsanyargatás. Hanem felismerés: a mai világ túl hangos, túl gyors, túl mohó. Ha nem tanuljuk meg, mivel állunk szemben, észrevétlenül emészt fel bennünket.

A legnehezebb azonban csak ezután következik. Nem a lemondás, hanem az éberség. Megtanulni, hogy a kísértés nem ellenség, hanem próba – és hogy nem minden hívásra kell válaszolni.

Lesütött szemmel

Hittem abban, hogy a munkámnak van értelme, hogy nincs hiábavaló küzdelem, még akkor sem, ha a végzet felé sodródik az ember. A létezésem néha mániákus volt, rögeszmék köré épült, mintha egy szerepet hordoztam volna magamban, amit végül így is, úgy is szétrobbantott az idő. Volt, ami elapadt bennem, mint egy tó, amely már nem engedi tovább a vizet.

Papírt tettem magam elé, írtam, haladtam az árral, és közben magamért álmodtam: a holnapból ma lett. Hittem a hazugságban is, ringattam magam egy beinjekciózott, mesterséges valóságban, és a szavaimat inkább a papíron hagytam, mintsem kimondjam őket.