Kurt Vonnegut

MÍG A HALANDÓK ALSZANAK

Némelyik közülük naprendszer

Fordította

Szántó György Tibor

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Kurt Vonnegut: While Mortals Sleep.

Unpublished Short Fiction

Delacorte Press, New York, 2011

Copyright © 2011 by The Kurt Vonnegut, Jr., Trust

Magyar kiadás © Helikon Kiadó, Budapest, 2024

Hungarian translation © Szántó György Tibor, 2012, 2024

Utószó © Szántó György Tibor, 2012, 2024

Borítóterv © Mátai és Végh Kreatív Műhely

Minden jog fenntartva

Felelős kiadó M. Nagy Miklós

A Helikon Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Felelős szerkesztő M. Nagy Miklós

A szöveget gondozta Balázs Piroska

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Az elektronikus verziót az eKönyv Magyarország készítette

www.ekonyv.hu

ISBN 978-963-620-418-1

Tartalom

Jenny

Kanlepra

Ezer dollár egy csókjáért

Bourbon, jéggel

A terepasztal királya

Központ, betűzöm

Ruth

Míg a halandók alszanak

Húnyj ki, kurta láng!

Tangó

Bomar

Nem vót nekije pojása

Mr. Z.

Hőstenor

Pénz beszél

Színjátszó szélhámosok

Utószó – Szántó György Tibor

Illusztrációk jegyzéke

Kicsike méhpotroh

Jenny

George Castrow évente csupán egyetlen alkalommal kereste fel az Általános Háztartási Gépgyár központi telephelyét. Ilyenkor a berendezését átszerelte az ÁHG legújabb típusú hűtőszekrényének külső burkolatába, továbbá javaslatot helyezett el a cég ötletdobozában. Mindig ugyanazt. Így hangzott: „Miért ne lehetne a jövő évi hűtőgépnek nő formája?” Még rajzot is mellékelt a nő formájú hűtőszekrényről. Nyilak jelölték, hová kell rakni a friss zöldséget, hová a vajat, hol lenne a jégkockatartó, satöbbi.

George Mama-Kajának nevezte nőt ábrázoló frizsiderét. Mindenki azt hitte, hogy különösen jó tréfáról van szó. Azért hitte így mindenki, mert George az egész évet úton töltötte, hogy hűtőszekrény alakú hűtőszekrényével táncra perdüljön, énekeljen és diskuráljon. A frizsidert Jennynek hívta. George annak idején maga tervezte és építette Jennyt. Akkoriban még az ÁHG Kutató és Fejlesztő Részlegén dolgozott. Fényes jövő várt rá.

George akár nőül is vehette volna Jennyt. Együtt éltek egy lakókocsiban, melynek belsejét szinte teljesen kitöltötte Jenny elektronikus elméje. George tábori ágyon aludt, rezsón főzött, volt még hátul egy háromlábú ülőkéje, kisasztala és egy szekrénykéje. Ha a lakókocsival éjszakára megállt valahol, a csupasz földre fektette a lábtörlőjét. Jenny és George – ez volt a lábtörlő felirata. És ragyogott a sötétben.

Jenny és George bejárta Kanadát és az Amerikai Egyesült Államokat. Egyik áruháztól a másikig autóztak. Táncoltak, énekeltek, elsütögették a vicceiket, közben jókora tömeg verődött össze az üzletben. Remekül fogytak az ÁHG háztartási gépei, pedig azok se nem táncoltak, se nem énekeltek, se nem viccelődtek.

Jenny és George 1934 óta rótták az utakat. Amikor befejeztem az egyetemet és beléptem a céghez, George már betöltötte hatvannegyedik életévét. Midőn értesültem róla, hogy George rengeteget keres, és hogy szabadon utazgathat, meg hogy miként mulattatja az embereket, közben pedig megveteti velük azt a tömérdek háztartási gépet, hát bizony úgy képzeltem, ő a vállalat legboldogabb dolgozója.

Mindazonáltal sokáig nem láthattam Jennyt és George-ot. Aztán áthelyeztek az ÁHG indianapolisi kirendeltségéhez. Ott történt, hogy valamelyik reggel táviratot kaptunk. Kiderült, hogy Jenny és George épp a mi tájékunkon portyázik. Megkértek bennünket, hogy keressük meg őket, és közöljük George-dzsal, hogy exneje súlyos beteg. Hogy már nincs neki sok hátra. És hogy találkozni akar a volt férjével.

Alaposan meglepett a tény, hogy George valaha házasember volt. Akadtak azonban az iroda régi munkatársai között, akik tudtak az asszonyról. George mindössze hat hónapig élt vele. Akkor felkerekedtek Jennyvel. Nancy, a feleség hamar túltette magát a dolgon, és hozzáment George legjobb barátjához.

Rám bízták az ügyet. Meg kellett találnom Jennyt és George-ot. A vállalatnál soha senki nem tudta pontosan, merre is járhatnak. George maga állította össze a menetrendjét. A cég szabad kezet adott neki. Csak a költségszámláiból derülhetett ki, hol tartózkodhat éppen, meg a nagykereskedők és a bolttulajdonosok áradozó leveleiből.

És szinte minden egyes áradozó levélből kitűnt, hogy Jenny ismét új mutatvánnyal rukkolt elő, olyan hajmeresztő produkcióval, amelyre korábban aligha lett volna képes.

George nem is mozdulhatott el mellőle. Állandóan bütykölgette, minden szabad pillanatában. Mintha az élete múlna rajta, hogy Jennyből minél valóságosabb emberi lényt faragjon.

Felhívtam Hal Flourisht, a vállalat közép-indianai kereskedelmi igazgatóját. Megkérdeztem tőle, tudja-e, merre járhat Jenny és George. A kereskedelmi igazgató vinnyogva röhögött, végül kibökte, hogy természetesen tudja. Éppen a városban tartózkodnak, mondta. Az Indiana Lakáskellék Paradicsom előtt parkolnak. Hozzáfűzte, hogy megbénult a reggeli csúcsforgalom, amikor Jenny és George végigvonult az Északi sugárúton.

– Jenny sárga kosztümöt viselt mellcsokorral, fején új kalap. De George is kicsípte magát. Frakkot öltött, cipője fölött sárga kamásli, kezében sétapálca. Azt hittem, nem élem túl. És találja ki, honnan értesül George, hogy a csajának mindjárt lemerül az akkumulátora – nógatott Flourish.

– Gőzöm sincs, uram.

– Hát onnan, hogy nagyokat ásít a spiné. És a szemhéja, izé, lekókad.

Jenny és George épp megkezdték aznapi első fellépésüket, mikor az Indiana Lakáskellék Paradicsomhoz értem. Csodálatos volt a reggel. George a napsütötte járdán állt. A lakókocsinak dőlt. A lakókocsinak, amelyet telerámolt Jenny agyával. A pár épp duettet adott elő. A Gyere, szeress, indián! kezdetű slágert. Egész jól csinálták. „Jö-höjj, ooó, jö-hööjj” – zengett George érdes baritonja. Jenny vékonyka, kislányos szopránja a Paradicsom bejárata felől válaszolt.

Az Indiana Lakáskellék Paradicsom tulajdonosa, Sully Harris, Jenny mellett ácsorgott. Egyik karjával Jennyt ölelte. Közben szivarozott, és figyelte a bolt forgalmát.

George csakugyan azt a frakkot és sárga kamáslit viselte, amelytől Hal Flourish nevetőgörcsöt kapott. Frakkjának két szárnya a földet söpörte. A fehér mellényt térdmagasságban gombolta be. Ingmellét úgy tekerte az álla alá, mint valami vászonrolettát. Orránál hosszan elnyúló, trükkös cipője akár egy evezőlapát, és úgy hatott, mintha George mezítláb álldogálna benne. Lábujjkörmei tűzpirosra lakkozva.

Az ilyen Hal Flourish-félék szerint minden mulatságos, amit annak tartanak. Aki viszont alaposabban megnézte George-ot, láthatta, hogy csöppet sem vicces. Márpedig én alaposan szemügyre vettem, mert ez volt a dolgom. Nem azért küldtek, hogy jól szórakozzam. Szomorú híreket hoztam neki. Figyeltem ezt a kis emberkét. Kenyere javát már régen megette. Egy szál egyedül bolyong ebben a siralomvölgyben. Kicsike, de az orra jókora. És azok a barna szemek! Titkos kór fájdalmát tükrözték.

A tömeg persze úgy vélte, hogy kész röhej az öreg. Néhányan azért észrevették, amit én. Mosolyogtak ugyan, de nem nevették ki George-ot. Amolyan révedező és kedves volt ez a mosoly. Leginkább mintha azt firtatta volna, vajon miként működik Jenny.

Jennyt rádióhullámok működtették. A vezérlőszervek George trükkös cipőjében, a lábujjai alatt rejtőztek. Amikor George valamelyik lábujja lenyomott egy gombot, a cipőből a jelek a lakókocsiba jutottak, egyenesen Jenny agyközpontjába. Az agyközpont a jelek alapján diktálta Jennynek, hogy mit kell tennie. A lakókocsi és Jenny és George között nem látszott semmiféle vezetékes kapcsolat.

Szinte hihetetlennek tűnt, hogy George-nak bármi köze lenne ahhoz, amit Jenny művelt. George a fülébe rejtett apró, rózsaszín készülék révén akár harmincméteres távolságból is meghallotta, ki mit mond Jennynek. Szemüvegkeretébe parányi visszapillantó tükröket épített. Nyugodtan hátat fordíthatott, úgy is folyamatosan szemmel tarthatta Jenny minden mozdulatát.

Mikor a duettjük végére értek, Jenny kiszúrt magának, és évődni kezdett velem.

– Helló, nyúlánk, fekete szépfiú! Hát magát már egy ócska vén jégláda is elcsábíthatja hazulról?

Jenny szivacsos gumiarcát a hűtőgép ajtajának felső részére szerelték. Vonásait rugók szabályozták, szája mögött hangszóró lapult. Elképesztően élethű volt ez az arc. Szinte elhittem, hogy a frizsider belsejében gyönyörű nő kuporog, s közben kikandikál az ajtóra vágott nyíláson.

Nem hagyhattam magam, belementem az ugratásba.

– Nézze, Frankensteinné asszonyság – feleltem. – Bújjon szépen vissza, és készítsen inkább jégkockát! Négyszemközt kellene beszélnem a főnökével.

A rózsás arc hirtelen elsápadt. Jenny ajka megremegett. Majd a száj legörbült, a vonások eltorzultak. Jenny lehunyta a szemét, hogy ne is lássa ezt a rettenetes alakot. Majd, Isten a tanúm, két kövér könnycseppet préselt ki a szeméből. A könnycseppek legördültek Jenny arcán, és továbbfolytak a frizsider fehér, zománcozott ajtaján, le a földre.

Elvigyorodtam, és George felé kacsintottam. Jelezni akartam, hogy nagyra értékelem a remek mutatványt, de csakugyan szeretnék vele beszélni.

George azonban nem vigyorgott. Nem tetszett neki a mód, ahogy Jennyvel feleseltem. Mintha legalábbis szemen köptem volna az édesanyját, vagy a kishúgát, vagy akárkijét.